David Cronenberg, Consumed

Copyright © David Cronenberg, 2014

All rights reserved

© 2015 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5782-7

ISBN PDF: 978-973-46-5783-4

ISBN print: 978-973-46-5658-5

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © Tonis Pan / Shutterstock.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

DAVID CRONENBERG (n. 1943, Toronto) este unul dintre cei mai cunoscuţi regizori contemporani, mai ales pentru inventarea unui gen aparte, horrorul visceral, ce explorează temerile şi obsesiile legate de transformarea propriului corp. În filmele sale, psihologicul se împleteşte strîns cu fiziologicul. La începutul carierei, regizorul a explorat aceste teme mai ales prin filme horror şi SF, deşi opera lui s-a dezvoltat dincolo de aceste subiecte. Printre cele mai cunoscute filme ale sale se numără Videodrome, The Fly, Naked Lunch, ecranizarea romanului omonim al lui William Burroughs, Crash, care a obţinut premiul special al juriului la Festivalul de la Cannes în 1996, eXistenZ, pentru care i-a fost decernat Ursul de Argint la Festivalul de la Berlin în 1999, Spider, A History of Violence, Cosmopolis, ecranizarea romanului omonim al lui Don DeLillo, Maps to the Stars.

Lui Carolyn

1

Naomi era pe monitor. Sau, mai exact, era în apartamentul vizibil în fereastra QuickTime de pe monitor, apartamentul mic, patinat, de universitari al lui Célestine şi Aristide Arosteguy. Ea stătea în faţa lor, iar ei şedeau unul lângă altul pe o canapea veche – vişinie oare? pluşată? – şi vorbea cu un intervievator ascuns în spatele camerei. Iar datorită căştilor albe de plastic din urechi, era prezentă şi acustic în casa soţilor Arosteguy. Simţea adâncimea camerei şi tridimensionalitatea capetelor celor doi, capete de oameni inteligenţi, cu feţe senzuale, semănând între ei ca fraţii. Simţea mirosul cărţilor înghesuite în biblioteca din spatele lor, percepea intensa ardoare intelectuală pe care o emanau. Tot ce se vedea în cadru era focalizat – asta datorită camerei video, micilor senzori CCD sau CMOS; natura mediului, îşi zise Naomi –, aşa că efectul de adâncime asupra camerei, cărţilor şi feţelor era şi mai pronunţat.

Célestine vorbea cu o Gauloise aprinsă în mână. Unghiile îi erau date cu o ojă de un roşu stacojiu – sau să fi fost neagră? (monitorul avea tendinţa să coloreze totul în magenta) – şi purta părul prins într-un coc aranjat cu pricepere astfel încât să pară neglijent, cu câţiva cârlionţi răsucindu-i-se în jurul gâtului.

„Păi, da, când orice dorinţă dispare înseamnă că eşti mort. Până şi să-ţi doreşti un produs, un obiect de consum, e mai bine decât să nu-ţi doreşti nimic. Dacă râvneşti la o cameră video, de exemplu, chiar şi ieftină şi proastă, asta e de-ajuns ca să ţină moartea la distanţă.“ Un zâmbet maliţios, buzele ei trăgând din ţigară. „Asta dacă, bineînţeles, dorinţa e reală.“ Un pufăit ca de pisică şi un chicotit.

Célestine, o femeie de şaizeci şi doi de ani, dar tipul intelectualei europene, nu tipul americancei din Midwest care merge la mall. Naomi era impresionată de puterea de seducţie a lui Célestine, de aplecarea ei pentru stil şi spectacol, de cât de bine se potriveau bijuteriile ei cinetice cu felul provocator în care se tolănise pe canapea. Era prima oară când o auzea vorbind pe Célestine – abia de curând începuseră să circule pe internet câteva interviuri, iar asta doar din cauza crimei. Célestine avea o voce răguşită şi senzuală, o engleză sigură, jucăuşă şi de o precizie letală. Femeia moartă o intimida pe Naomi.

Célestine se întoarse moale către Aristide. Fumul îi ieşi pe nas şi pe gură şi pluti spre el ca o baghetă evanescentă. El trase aer în piept să vorbească, inhalând fumul, continuând ideea ei.

„Chiar dacă nu obţii niciodată lucrul respectiv sau, dacă-l obţii, nu-l foloseşti niciodată. Totul e să ţi-l doreşti. Vezi asta la copiii foarte mici. Au dorinţe formidabile.“ În timp ce vorbea, începu să-şi mângâie cravata pe care o purta pe dedesubtul unui pulover elegant de caşmir cu en cœur. Parcă ar fi mângâiat unul dintre acei copilaşi formidabili, iar gestul părea să explice zâmbetul extatic care-i lumina faţa.

Célestine îl fixă câteva clipe cu privirea, aşteptând să termine cu mângâiatul, apoi se întoarse iar către intervievatorul nevăzut.

„De-aia spunem că singura literatură autentică a epocii moderne e manualul de utilizare.“

Célestine se apucă să bâjbâie după ceva din afara cadrului, întinzându-se în faţă, spre cameră, şi dezvăluind un decolteu cu pistrui delicioşi, apoi reveni cu o broşură albă şi groasă în mâna cu ţigara. O răsfoi, apropiindu-şi faţa ca miopii de textul tipărit – sau poate că mirosea hârtia, cerneala? –, până găsi pagina care o interesa şi începu să citească:

„Autoflash fără reducere efect ochi roşii. Alegeţi această setare când faceţi fotografii în care nu apar persoane sau dacă vreţi să fotografiaţi rapid, fără funcţia de eliminare a efectului de ochi roşii.“ Râse cu râsul ei sonor, răguşit şi repetă, de data asta cu multă emfază: „Alegeţi această setare când faceţi fotografii în care nu apar persoane“. Clătină din cap, cu ochii închişi ca să simtă tăria cuvintelor. „Ştiţi vreun autor din secolul trecut care să fi scris ceva mai provocator şi mai pătrunzător?“

Fereastra cu soţii Arosteguy se reduse din nou la minimum, în colţul din stânga jos al unei ferestre cu o transmisie de ştiri. Soţii Arosteguy, minusculi acum, rămăseseră la fel de relaxaţi şi de vorbăreţi, pasându-şi replica în conversaţie ca nişte jucători de handbal experimentaţi, dar Naomi nu-i mai auzea. O auzea în schimb pe prezentatoarea de ştiri din fereastra principală, cu tonul ei exagerat de serios. „Chiar în acest apartament aparţinându-le lui Célestine şi Aristide Arosteguy, situat în apropiere de celebra Universitate Sorbona din Paris, au fost găsite rămăşiţele unei femei ucise cu bestialitate, identificată ulterior ca fiind Célestine Arosteguy.“ În fereastra mică apăru în prim-plan Aristide, continuând afabil şueta. „Soţul femeii, renumitul filosof şi scriitor francez Aristide Arosteguy, nu a putut fi găsit pentru anchetă.“ Printr-o tăietură bruscă de montaj, Aristide dispăru pentru a lăsa locul câtorva cadre filmate de mână, la lumină slabă, cu minuscula bucătărie din apartament, surprinse probabil noaptea. Imaginile se lăţiră rapid pe tot ecranul, iar fereastra prezentatoarei de ştiri se retrase în colţul din dreapta sus.

Criminalişti cu mănuşi chirurgicale negre scoteau nişte pungi de plastic congelate dintr-un frigider, fotografiau oale şi tigăi soioase de pe aragaz, căutau printre vase şi tacâmuri. Prezentatoarea miniaturală continuă: „Surse care ţin să-şi păstreze anonimatul ne-au dezvăluit că e posibil ca bucăţi din trupul lui Célestine Arosteguy să fi fost gătite pe propriul ei aragaz şi mâncate“.

Salt la un cadru larg cu o clădire municipală impunătoare, cu legenda „Préfecture de Police, Paris“. „Şeful poliţiei, Auguste Vernier, a făcut o declaraţie privind posibila fugă din ţară a lui Arosteguy.“ Salt la un interviu cu şeful poliţiei, ochelarist şi neaşteptat de gracil, filmat într-un soi de hol spaţios, înţesat de ziarişti. Vocea franţuzească intensă, cu adâncimi emoţionale, fu imediat dublată de o voce americană mai gravă, mai neutră: „Domnul Arosteguy e o comoară naţională. Cum a fost şi doamna Célestine Moreau. Ei doi erau împlinirea idealului francez, cuplul de filosofi. Moartea ei e un dezastru naţional“. Camera se mută pe grupul gălăgios de ziarişti care strigau întrebări, într-o mare de aparate foto şi reportofoane, apoi se întoarse la şeful poliţiei. „Aristide Arosteguy a plecat în Asia pentru un turneu de conferinţe cu trei zile înainte ca rămăşiţele soţiei sale să fie găsite. Deocamdată nu avem motive clare să-l suspectăm de crimă, dar sigur că semne de întrebare există. Într-adevăr, nu ştim exact unde se află în acest moment. Îl căutăm.“

Piuitul benzii pentru bagaje o smulse pe Naomi din sediul poliţiei, aducând-o înapoi în zona de recuperare a bagajelor de pe Aeroportul Charles de Gaulle. Când banda rulantă se puse în mişcare, pasagerii care aşteptau se îmbulziră în jurul ei. Cineva dădu peste laptopul lui Naomi, care-i căzu peste picioare, trăgându-i căştile din urechi. Aşa-i trebuia dacă se aşezase pe marginea benzii. Reuşi să-şi salveze în ultima clipă nepreţuitul MacBook Air răsucindu-se pe ambele călcâie şi prinzând laptopul pe vârfurile bascheţilor. Reportajul despre Arosteguy continua netulburat în fereastra sa, dar Naomi închise Air-ul, trimiţându-i deocamdată la culcare pe soţii Arosteguy.

iPhone-ul lui Nathan începu să sune şi el ştiu că era Naomi după tonul de apel, orăcăitul unei broaşte arboricole africane care i se păruse ei oarecum erotic şi i-l trimisese prin e-mail. El stătea pe vine pe unul dintre coridoarele dosnice umede, grunjoase, cu ciment pe jos din Clinica Molnár, scotocind în geanta aparatului foto din faţa lui după ceva ce bănuia că se afla la Naomi, aşa că i se părea firesc că-l sună fix acum, cu radarul ei extrasenzorial funcţionând la parametrii obişnuiţi de bizarerie. Butonă telefonul cu o mână, în timp ce continua să scotocească cu cealaltă.

— Hei, Naomi. Unde eşti?

— În sfârşit am ajuns la Paris. Am luat un taxi şi mă îndrept spre Crillon. Tu unde eşti?

— Pe un hol jegos, la Clinica Molnár din Budapesta, şi scotocesc prin geantă după obiectivul ăla macro de 105 mm pe care l-am cumpărat de pe aeroportul din Frankfurt.

O scurtă ezitare, pe care Nathan n-o puse pe seama sentimentelor de vinovăţie ale lui Naomi pentru că i-ar fi luat obiectivul macro, ci a faptului că-i scria cuiva mesaje pe BlackBerry în timp ce vorbea cu el.

— Ăă… n-o să-l găseşti la tine în geantă, pentru că îl folosesc la aparatul meu. L-am împrumutat de la tine la Milano, mai ştii? Erai convins că n-o să ai nevoie de el.

Nathan respiră adânc şi blestemă în gând momentul în care o convinsese pe Naomi să treacă de la Canon la Nikon, ca să-şi folosească aparatura la comun. Pasiunea faţă de o marcă era un liant emoţional puternic pentru cuplurile de obsedaţi de tehnologie. Mare greşeală. Renunţă să mai scotocească în geantă.

— Mda. Am bănuit eu. Speram ca toată chestia cu împrumutul să fie o halucinaţie de-a mea. Visez de multe ori că-ţi dau lucrurile mele.

Naomi pufni.

— Chiar te-mpiedici de chestia asta? Ai descoperit brusc că ai nevoie de macro?

— O să pozez o operaţie. N-aş fi crezut niciodată că o să mă primească, dar ei sunt în extaz la ideea că o să imortalizez totul. Voiam obiectivul macro pentru materialul de rezervă. Sunt sigur că o să fie o grămadă de grozăvii medicale ungureşti care ar merita nişte super-prim-planuri. Poate nu pentru materialul în sine, dar ca referinţă. Pentru arhivele noastre.

Pauza de multitasking, o întrerupere imprevizibilă a ritmului conversaţional care-l scotea din minţi pe Nathan. Dar era vorba de Naomi, aşa că înghiţea găluşca.

— Îmi pare rău. De unde să fi ştiut?

— Lasă. Sunt sigur că tu ai mai multă nevoie ca mine.

— Eu am mereu mai multă nevoie. Sunt un om cu nevoi mari. Aveam nevoie de macro ca să fac portrete. Am aranjat câteva întâlniri clandestine cu nişte franţuji de pe la poliţie. Chiar vreau să le prind fiecare por de pe faţă.

Nathan se lăsă pe spate, sprijinindu-se de peretele umed al coridorului. Deci trebuia să se descurce cu obiectivul de 24-70 mm al aparatului său principal, un D3. Cât de bine focaliza oare? Probabil suficient de bine. Şi putea decupa imaginile trase cu D3 dacă îi trebuiau neapărat detalii. Viaţa alături de Naomi te învăţa să fii inventiv.

— Vai, iubire, mă mir c-ai vrut tu să te murdăreşti pe mânuţe cu oameni adevăraţi. Sursele de pe internet ce-aveau? Dar confortul jurnalismului virtual, pe care poţi să-l faci în pijămăluţă? N-ar mai trebui să fii acum la Paris. Ai putea fi oriunde.

— Dac-aş putea fi oriunde, aş vrea să fiu la Paris.

— Hei, ai zis cumva Crillon? Stai acolo sau te întâlneşti cu cineva?

— Şi una, şi alta.

— Nu e scump ca naiba?

— Am eu o sursă secretă. N-o să mă coste un seul sou¹.

Nathan se grăbi să-şi activeze inhibitorii interni de gelozie după un bun şi vechi obicei. Nu pentru că sursele secrete ale lui Naomi ar fi fost întotdeauna bărbaţi, doar că întotdeauna erau vagi într-un mod ameninţător, periculos. Dacă ai fi vrut să-i monitorizezi reţeaua socială tot mai stufoasă, ţi-ar fi trebuit un program de cartografiere deosebit de sofisticat, cu fractali, prin care s-o ţii sub supraveghere minut de minut.

— Ei, bănuiesc că ăsta-i un lucru bun, spuse el cu o lipsă de entuziasm menită s-o avertizeze.

— Da, grozav, răspunse Naomi, fără să observe.

O uşă metalică cu perforaţii de la capătul coridorului se deschise, iar silueta în contre-jour a unui bărbat îmbrăcat ca pentru operaţie îi făcu lui Nathan semn să vină.

— Haideţi să vă echipaţi, domnule. Vă aşteaptă doctorul Molnár.

Nathan încuviinţă din cap şi ridică mâna ca să-i dea de înţeles că pricepuse mesajul. Bărbatul flutură şi el din mână, grăbindu-l, apoi dispăru, închizând uşa după el.

— OK, bun, chemarea cancerului. Trebuie să plec. Fă-mi un rezumat în cel mult două secunde.

Încă o pauză enervantă de multitasking – sau poate că pur şi simplu îşi punea ordine în gânduri –, după care Naomi răspunse:

— Am o chestie franţuzească suculentă, o poveste cu sex-crimă-sinucidere-canibalism între filosofi. Tu?

— Tot cu tratamentul ăla unguresc controversat împotriva cancerului de sân, cu implanturi de seminţe radioactive. Te ador.

— Je t’adore aussi. Sună-mă. Pa!

— Pa!

Nathan închise telefonul apăsând pe ecran şi i se făcu ruşine. Îngropaţi-mă pe coridorul ăsta rece şi umed, să nu mai fiu găsit niciodată. Începuse. Întotdeauna exista acel moment de rezistenţă interioară feroce, frica de a duce lucrul până la capăt, revolta la ideea că trebuia să acţioneze, că se expunea riscului şi eşecului. Dar cancerul îl chema şi chemarea lui era irezistibilă.

În camera ei mică, dar luxoasă, de la mansarda Hotelului Crillon, Naomi stătea întinsă pe un şezlong ornamentat, lângă două uşi înguste de sticlă ce dădeau în balconul de mărimea unui preş de şters picioarele. Fotografiase deja din balcon curtea, cu păienjenişul ei de fire anti-porumbei de deasupra, acordând o atenţie deosebită, comme d’habitude², urmelor de uzură. Oricât de luxos ar fi fost un hotel parizian, puteai fi sigur că timpul îşi pusese amprenta asupra lui, lăsând în urmă texturi minunate. După ce-şi făcu, ca de obicei, un cuib din BlackBerry, aparate foto, iPad, carduri de memorie compacte şi SD, obiective, pachete de şerveţele, pungi, pixuri şi markere, ustensile de machiaj (minimum necesar), căni şi pahare cu urme de cafea şi alte lichide, încărcătoare de toate formele şi mărimile, două laptopuri, un reportofon digital Nagra Kudelski grosolan, din aluminiu periat, carnete, calendare şi reviste, toate aşezate lângă geanta de voiaj şi rucsac, Naomi trecu în revistă fotografiile cele mai recente cu Adobe Lightroom în timp ce se uita la o nouă filmare despre soţii Arosteguy care abia fusese postată pe YouTube. Şi într-o altă fereastră de pe monitor, lângă o poză cu tocul ros de putregai al ferestrei hotelului, cu tenda ei decolorată, cu dungi albe şi verzi, plus dârele de rugină de la scheletul metalic delicat, apăruse o altă imagine interesantă: o panoramă de 3600 cu apartamentul soţilor Arosteguy, pe care Naomi o ajustă alene din trackpad-ul laptopului, focalizând şi dând mai sus sau mai jos, plimbându-se, practic, prin casa înghesuită, haotică a universitarilor.

Se vedea aceeaşi canapea din primul filmuleţ, plină acum de coloane de raze ce se revărsau pe un trio de ferestruici prin care lui Naomi i se păru că zăreşte peste drum un colţişor din Sorbona. În spatele canapelei era biblioteca gemând de cărţi, dar dacă te întorceai la 900 dădeai tot de rafturi cu cărţi şi de mormane de hârtii, scrisori, reviste, documente împrăştiate pe toate piesele de mobilier, până şi în chiuveta din bucătărie, până şi pe podea. Absenţa aparaturii cool o făcu să zâmbească pe Naomi: un casetofon, nici mai mult, nici mai puţin, un mic televizor 4:3 (să fi fost oare alb-negru?) şi un telefon cu fir. Toate astea îi plăcură pentru că păreau potrivite cu ideea de cuplu de filosofi francezi în vogă, mai apropiaţi de Sartre şi Beauvoir decât de Bernard-Henry Lévy şi Arielle Dombasle. Soţii Arosteguy păreau scoşi din anii ’50 cel târziu. (O şi vedea pe Simone Signoret, cu senzualitatea ei densă, jucând-o pe Célestine într-un film, însă doar dacă reuşea să proiecteze intelectul unei Beauvoir; nu-şi dădea seama cine l-ar fi putut juca pe Aristide.) Să scormonească în vieţile lor însemna să scormonească în trecut, adică exact unde voia Naomi să ajungă. De data asta nu căuta o oglindă.

Un paragraf de sub fereastra cu panorama îi confirmă că era într-adevăr apartamentul înainte de crimă, filmat de un student al lui Aristide care ştia să se mişte pe web – evident, cu Panorama Tools şi obiectiv fisheye, observă Naomi – pentru o teză de masterat care făcea legătura între filosofia soţilor Arosteguy despre evoluţia consumerismului şi stilul lor de viaţă (relativ) ascetic. Autorul paragrafului respectiv observa sec că nefericitului candidat, Hervé Blomqvist, nu i se acordase până la urmă diploma. Naomi dăduse pe internet de un forum administrat de studenţii lui Célestine, forum ce avea tonul unui film din Noul Val francez al anilor ’60. Blomqvist era un membru activ, jucând rolul clasicului rebel francez, cam în stilul actorului Jean-Pierre Léaud. Lăsa să se înţeleagă că, în studenţie, fusese amantul preferat atât al lui Aristide, cât şi al lui Célestine şi că ulterior fusese pedepsit pentru că îndrăznise să se folosească de poziţia lui în viaţa particulară a soţilor Arosteguy ca să dea credibilitate unei teze pe care singur o descria ca fiind „jalnic de subţire şi parazită“. Naomi îşi trimise prin e-mail o notă ca să nu uite să ia legătura cu Blomqvist, singura mnemotehnică aparent eficientă pentru ea. Toate celelalte se pierdeau în hăţişul Marelui Cuib, cum numea Nathan norul de haos care o învăluia.

În cea de-a treia fereastră de pe monitorul lui Naomi era un interviu luat în bucătăria de la subsol, de formă ciudată, cuplului care se ocupa de întreţinerea zilnică a întregii clădiri în care locuiau soţii Arosteguy. Camera era dominată de un cilindru uriaş de beton, ceea ce sugera că jumătate din coloana unei scări exterioare în spirală pătrundea în spaţiul lor. Pe fundalul coloanei tencuite într-o nuanţă de verde-pal stăteau o franţuzoaică mică de statură şi solidă şi soţul ei mustăcios, timid şi firav, răspunzând unui intervievator aflat în spatele camerei. Vocea femeii, surprinzător de tânără, slăbi curând în intensitate pentru a permite glasului traducătoarei s-o acopere. Vocea traducătoarei, mai matură, mai de matroană, părea mai potrivită cu faţa femeii.

„Niciodată“, spunea traducătoarea. „Nimeni n-ar fi putut să-i despartă pe ei doi. Bineînţeles, amândoi au avut o mulţime de aventuri. Băieţii şi fetele veneau aici, la ei în apartament, chiar deasupra noastră. Uneori îi auzeam aici, în spate, râzând când coborau scara, iar eu şi Mauricio eram în bucătărie, la micul dejun. Mauricio e soţul meu.“ Un zâmbet sfios. „E mexican.“

Cu o stânjeneală înduioşătoare, Mauricio flutură din mână direct spre cameră.

„Hello, hello“, spuse el în engleză.

Femeia – abia acum identificată, amatoristic, printr-o legendă scrisă cu font gros, ca fiind „madame Tretikov, femeie de serviciu“ – continuă.

„Dormeau aici. Trăiau aici. Uneori, da, aveau amanţi studenţi. Dar nu mereu.“ Femeia ridică din umeri. „Pentru studenţi era o chestie de politică şi filosofie, ca de obicei. Ei doi. Aveau înţelegerea lor. Soţii Arosteguy ne-au explicat mie şi lui Mauricio cum stăteau lucrurile şi mi s-a părut foarte frumos, foarte drăguţ.“

Naomi mări fereastra video. Acum, că umplea ecranul, avea senzaţia că era şi ea acolo, în bucătărie, lângă camera de filmat, uitându-se la cei doi, la aragazul cu smalţul sărit, la dulapurile din plăci aglomerate umflate de umezeală, la prosoapele de bucătărie umede revărsându-se din sertare deschise. Simţea mirosul de grăsime şi aerul stătut de sub scară.

Ca şi cum ar fi reacţionat la mărirea bruscă a imaginii, cameramanul restrânse încet cadrul la faţa lui madame, pentru că văzuse prompt că i se umeziseră ochii, aşa cum vede rechinul sângele. Madame apăru în prim-plan muşcându-şi buza care tremura, cu lacrimile şiroind. Din fericire, traducătoarea nu încercă să-i imite tremurul din voce.

„Erau aşa nişte oameni deosebiţi, fascinanţi“, spuse madame. „Între ei nu putea să-ncapă nici gelozie, nici furie. Erau ca o singură fiinţă. Ea era bolnavă, nu ştiaţi? Era pe moarte. I se citea în ochi. Probabil tumoare pe creier. Tot timpul gândea din greu. Scria întruna, întruna scria. Cred că a fost crimă din compasiune. Ea l-a rugat s-o omoare şi el a omorât-o. După care da, sigur, a mâncat-o.“ Cu aceste cuvinte, madame trase în piept o gură de aer zdravănă, şovăitoare, se şterse la ochi cu cârpa de vase zdrenţuită pe care o ţinea în mână de la începutul interviului şi zâmbi. Efectul o descumpăni pe Naomi, care începu imediat să-l analizeze în fereastra de e-mail pe care o lăsase deschisă în colţul monitorului. „Pur şi simplu n-ar fi putut s-o lase acolo, sus“, continuă madame. Avea un zâmbet extatic – era vestitoarea unei revelaţii. „Voia să ia cu el o parte cât mai mare din ea. Aşa că a mâncat-o şi a fugit, cu ea înăuntru.“

Ochelarii medicali îl încurcau. Nathan abia vedea prin vizorul vechiturii de Nikon D3, pentru că lentilele de plastic proiectau prea departe de ochiul lui, iar ochelarii se răsuceau şi-i alunecau de pe nas când apropia prea mult aparatul, în timp ce elasticul cu care erau legaţi îl trăgea de păr şi-i boţea boneta chirurgicală bleu-deschis.

— Totul s-a schimbat după SIDA, îi explicase doctorul Molnár ceva mai devreme. Din acel moment, sângele a devenit mai periculos decât căcatul. Ne-am dat seama că nu e cazul să ajungă în ochi, în canalele lacrimale. Aşa că ne punem ochelari de schi în sala de operaţie şi o luăm la vale – la asta se apucase să-şi unduiască braţele şi şoldurile de parc-ar fi fost puţin scrântit – pe pârtia care e corpul pacientului nostru.

Doctorul Molnár se aplecă acum spre reportofonul Nagra SD care atârna la gâtul lui Nathan în husa lui de piele legată cu nişte curele negre în stil sadomasochist, respirând în microfonul lui cardioid stereo, care arăta ca un crustaceu.

— Nu te sfii, Nathan. Toată lumea ştie cât sunt de vanitos. Apropie-te. Umple cadrul. Asta-i regula numărul unul pentru un fotograf, nu? Să umple cadrul?

— Aşa se zice, răspunse Nathan.

— Sigur, tu mi-ai scris că eşti un jurnalist specializat pe domeniul medical pe care „valul tehnologizării media“ l-a silit să se facă şi fotograf, şi cameraman, şi sunetist, aşa că poate eşti un pic depăşit de situaţie. O să te îndrum eu.

Şi Naomi cumpărase, din proprie iniţiativă, un reportofon asemănător din Aeroportul Schiphol din Amsterdam, al ei fiind modelul ML care între timp nu se mai fabrica (atunci când avea să afle, avea s-o usture rău). Magazinele de electronice din aeroporturi deveniseră pentru ei un fel de cârciuma de la colţul străzii, chiar dacă de cele mai multe ori nu le frecventau împreună. Ba chiar ajunseseră să simtă urmele prezenţei celuilalt printre cutiile cu adaptoare pentru prize şi micro-carduri de memorie. Făceau schimb de informaţii despre stocul mereu înnoit de obiective şi aparate foto compacte de la Ferihegy, Schiphol, DaVinci. Şi-şi lăsau liste de cumpărături prin e-mailuri şi SMS-uri, precizând ultimele oferte şi reduceri.

— Eu mi-aş cam scoate ochelarii, domnule doctor Molnár. N-au fost făcuţi pentru fotoreporteri.

— Te rog să-mi spui Zoltán, Nathan. Şi sigur că da, poţi să-i scoţi. Oricum, ai ditamai cărămida de aparat foto în faţa ochilor, să te apere.

Doctorul Molnár râse – un râs cam nesănătos, îngroşat de flegmă, se gândi Nathan – şi făcu câteva piruete spre celălalt capăt al mesei de operaţie, pe lângă şirul de ferestre deschise, protejate de plase, care lăsau să pătrundă zumzetul surd, ca de insecte, al străzii de dedesubt şi câteva pete de lumină matinală ce colorau pereţii soioşi, şubrezi, acoperiţi cu faianţă.

Nathan trase câteva cadre cu doctorul Molnár dansând, iar limbajul corporal al distinsului doctor exprima plăcerea de a fi fotografiat.

— Nu prea vezi ferestre deschise într-o sală de operaţie, simţi Nathan nevoia să comenteze.

— Ei, mă rog, vezi tu, infrastructura noastră de-aici, de la spital, e în piuneze, aşa că aerul condiţionat nu merge. Din fericire, avem soluţia ferestrelor. Clădirea asta e foarte veche.

Doctorul îşi ocupă poziţia pe o latură a mesei de operaţie, flancat de doi asistenţi bărbaţi, şi-şi flutură braţele pe deasupra mesei de parcă ar fi invocat spirite.

— În schimb, echipamentul în sine e splendid, după cum vezi. Calitate a-ntâi, de ultimă generaţie.

Îndatoritor, Nathan se apucă să fotografieze echipamentul, avansând treptat până la faţa pacientei, ascunsă de un cadru îmbrăcat în faşă de tifon tot bleu-deschis, care-i separa capul de restul corpului. Capul autonom părea mai degrabă cufundat în somn decât sub efectul anesteziei şi era foarte frumos. Păr negru scurt, pomeţi slavi, o gură mare, o bărbie puţin ascuţită, cu gropiţă delicată. Pentru moment, Nathan rezistă impulsului de a o fotografia.

— Observ că nu simţi nevoia să schimbi obiectivele. Ultimul fotoreporter care ne-a vizitat avea o centură plină cu obiective. A făcut un întreg show tot sucind şi răsucind la obiective pe aparat.

— Ai un spirit de observaţie foarte dezvoltat, spuse Nathan. (Evident, pentru doctorul Molnár, orice compliment era bine-venit. Nathan găsea o satisfacţie perversă în a căuta moduri ocolite de a-l complimenta.) Uneori am la mine un al doilea aparat, cu obiectiv pentru macrofotografie, continuă el. Dar zoom-urile astea moderne au depăşit, de fapt, în calitate multe dintre vechile teleobiective. Studiezi fotografia?

Doctorul Molnár zâmbi în spatele măştii.

— Sunt coproprietar al unui mic restaurant dintr-un hotel central din Pesta. Trebuie neapărat să vii acolo. O să fii oaspete de onoare. Pereţii sunt acoperiţi cu foto-nudurile mele. Dar pe mine n-ai să mă vezi cu aşa ceva, adăugă el arătând spre Nikon cu un forceps de formă ciudată. Eu sunt un împătimit al aparatului analog. Mie să-mi dai format mediu, nu altceva. E lent, e mare şi greoi, dar prinde nişte detalii fantastice. Poţi să le lingi. Poţi să le guşti.

Masca doctorului se umfla din cauza mişcărilor pe care le făcea cu limba ca să-şi ilustreze viziunea asupra fotografiei. Încă de la primele discuţii cu Nathan, mărturisise că în primul rând senzualitatea chirurgiei îl atrăsese către medicină. Senzualitatea era principiul călăuzitor în toate aspectele vieţii lui. Făcea totul pentru ca Nathan să nu uite asta.

După care, trecând foarte lin de la una la alta – într-un mod care lui Nathan i se părea a fi tipic unguresc –, doctorul Molnár spuse:

— Ai făcut cunoştinţă cu pacienta noastră? E din Slovenia. Une belle slave.

Doctorul aruncă o privire peste bariera din tifon şi i se adresă capului fără trup pe un ton conversaţional de o veselie dezarmantă.

— Dunja? Ai făcut cunoştinţă cu Nathan? Ai semnat un acord pentru el, aşa că e acum cu noi în sala de operaţie. De ce nu-i spui bună ziua?

La început, Nathan crezu că bunul doctor îl lua peste picior. Molnár subliniase rolul ludicului în ramura aparte a chirurgiei pe care o practica, iar dialogul cu o pacientă inconştientă era cu siguranţă stilul lui. Dar spre uluirea lui Nathan, ochii Dunjei se întredeschiseră cu un tremur, iar ea începu să-şi mişte limba şi buzele ca şi cum i-ar fi fost sete, apoi respiră scurt şi precipitat, aproape ca şi cum ar fi căscat.

— A, uite-o, spuse Molnár. Comoara mea. Bună, dragă.

Nathan făcu un pas în spate cu papucii lui alunecoşi de hârtie, ca să nu stânjenească fluxul intim, ciudat dintre medic şi pacientă. Oare să fi avut o aventură cu medicul ei? Să fi fost doar umor unguresc de spital şi nimic mai mult? Molnár îşi duse degetele învelite în latex la gura acoperită cu mască, apoi lipi sărutul astfel filtrat de buzele Dunjei. Ea chicoti, apoi alunecă în visare, apoi îşi reveni iar.

— Vorbeşte cu Nathan, spuse Molnár, retrăgându-se cu o plecăciune – avea treabă.

Dunja se chinui să-şi fixeze atenţia asupra lui Nathan, un proces atât de electromecanic, încât părea fotografic. Apoi răspunse:

— O, da, pozează-mă aşa. E crud, dar asta vreau. Zoltán e un drac. Un drac de doctor. A venit să stea de vorbă cu mine şi am petrecut ceva timp împreună în oraşul meu natal, care e – încă un chicotit sedat – undeva în Slovenia. Nu mai ţin minte.

— Ljubljana, strigă Molnár din dreptul piciorului mesei, unde sorta instrumentele împreună cu colegii lui.

— Mulţumesc, drac de doctor. E vina ta că nu ţin minte nimic, să ştii. Îţi place să mă droghezi.

Nathan se apucă să fotografieze chipul Dunjei. Ea se întoarse spre aparat ca o floarea-soarelui. El regreta acum hotărârea de a nu merge pe teren cu o cameră video, o decizie exagerată, explicabilă prin temerile lui faţă de stocarea conţinutului, accesorii şi alte dedesubturi de obsedat de tehnologie. Sigur, dacă şi-ar fi permis noul D4, care funcţiona decent şi pe post de cameră video… Dar nu putea ţine pasul cu fluxul inexorabil de lavă fierbinte al tehnologiei, oricât şi-ar fi dorit. Naomi nu era niciodată la fel de pedantă. Pur şi simplu nu era prudentă. Îşi cumpărase deja din Heathrow o cameră video high-definition chinezească, o marcă oarecare, şi-şi descărcase un program de editare asiatic obscur ca să lucreze cu fişierele dificile. Chiar dacă ar fi fost silită să înregistreze cu BlackBerry-ul, ea tot ar fi surprins dialogul bizar care tocmai avusese loc, în ciuda granulaţiei mari a imaginii. Ei, degeaba acum. Reportofonul lui mergea şi, la nevoie, putea anexa fiecărei fotografii câte un fişier audio cu microfonul camerei.

— Nathan? Eşti tare frumos, spuse Dunja înainte de a-şi pierde iar cunoştinţa.

El pregăti un cadru jos, la 24 mm, cu faţa Dunjei pe fundal şi cu anestezistul – vânjos, păros, tăcut – în spatele ei.

— Lasă faţa, Nathan. Pe tine te interesează sânii. Vino încoace, lângă mine.

Nathan făcu poza, apoi se ridică şi se duse lângă doctor. Molnár dădu la o parte tifonul – portocaliu, din motive necunoscute – care acoperea pieptul Dunjei. Avea sânii foarte plini, foarte albaştri şi ireali în lumina rece emanată de şirul de lămpi ce tronau deasupra mesei. Captarea unui astfel de efect de lumină era exact motivul pentru care Nathan folosea rar bliţul, ce ar fi acoperit lumina ambientală. Ambii sâni erau străbătuţi de o duzină de tuburi din plastic transparent, ca nişte cabluri, ceea ce le dădea aspectul unor umbrele întoarse pe dos de un vânt puternic.

— Mai bine pozează-i pe ăştia. Dacă ies bune pozele, le printez şi le expun la mine în restaurant.

— Ai poze medicale expuse în restaurant?

— Nu, nu. Ale tale ar fi primele. Crezi că le-ar tăia unora apetitul?

— Mie mi l-ar tăia, garantat.

Doctorul Molnár izbucni în râs. Masca chirurgicală îi pulsa sub efectul pneumatic al hilarităţii. Se îndoise de mijloc de atâta râs. Nathan se aştepta să-i plesnească masca pe la cusături. Îi cântări din priviri pe ceilalţi din sală. Cineva îi făcu cu ochiul şi ridică din umeri. Ăsta era dom’ doctor Molnár, ce să-i faci. Nici o problemă. Molnár se îndreptă de spate şi reuşi să redevină serios, nu fără efort.

— Te şochez? Noi aici ne jucăm tot timpul. E un tonus bun pentru o sală de operaţie. Până la urmă, e o sală, ca sala de spectacol.

— Da, zise Nathan, după cum mi-ai spus. (Îşi duse aparatul la ochi, regretând absenţa obiectivului macro. Avea să focalizeze cât îl lăsa aparatul, apoi să decupeze cadrul. De aproape, sânii chiar semănau cu nişte animale, cel mai probabil marine, legate, poate, la nişte tuburi de autoalimentare. Nathan se întrebă dacă prin încăpere nu pluteau vapori de anestezic, afectându-i percepţia. Alungă repede gândul.) Vrei să mă şochezi, doctore Molnár? continuă el pe când se apropia uşor de sânii ciuruiţi, mişcând cu delicateţe degetul pe diafragmă. (Ca de obicei, stătea cu nasul lipit de ecranul LCD al aparatului – îşi folosea ochiul stâng, cu care vedea mai bine – şi vorbea cu colţul drept al gurii, ca un fumător care nu vrea să-ţi sufle fumul în faţă.) Eu aşa am senzaţia.

— Fac pe interesantul, spuse Molnár luând în mână o tăviţă din inox şi scotocind în ea cu indexul, ca un prospector în căutare de aur. Pentru marele tău articol din New Yorker. Întotdeauna mi-am dorit să ajung subiect de articol la secţiunea lor cu „Analele medicinei“. Face bine la afaceri, face bine la ego.

Nathan râse, continuând să fotografieze.

— Ne îmbătăm cu apă rece cu New Yorker-ul. Merg la risc.

— „Ne îmbătăm cu apă rece“, mda, simpatică expresie, dar speranţa moare ultima. Eu sper la New Yorker.

— Sincer, şi eu am aceeaşi speranţă. Din păcate, educaţia mea cam lasă de dorit. N-am reuşit să termin facultatea de medicină.

Molnár se opri din scotocit şi ridică ochii spre obiectivul lui Nathan.

— Ei, nici eu. Dar asta nu m-a împiedicat să am o carieră ilustră. Sunt sigur că n-o să te împiedice nici pe tine.

Fără să vrea, Nathan îi aruncă o privire Dunjei, să vadă dacă auzise. Capul ei se legăna ca prin somn, iar gura schiţa tot felul de zâmbete, dar avea ochii închişi. Era în altă parte. Molnár sesiză imediat.

— Ea ştie totul despre mine. Am făcut medicina într-o perioadă tulbure pentru Europa de Est. Pe vremea aia… neregulile erau regula. Nord-americanii nu înţeleg niciodată cum vine asta. Vrei să vezi o chestie? O să dea bine în poză.

Molnár ridică tăviţa pentru ca Nathan să vadă zecile de biluţe metalice minuscule dinăuntru. O scutură, iar bilele scânteiară şi zăngăniră. Chiar ar fi fost un cadru reuşit – pentru obiectivul macro de 105 mm care era la Naomi. Nathan îşi reglă zoom-ul la 70 mm, apoi reveni la 24 mm, dându-şi seama că tot n-avea cum să mărească suficient pentru a surprinde perfect ciudăţeniile din faţa lui. Însă dacă-l lăsa larg, mâinile lui Molnár în cadru erau interesante, mai ales când doctorul împingea biluţele cu degetul. Vizibil noduroase şi artritice chiar şi prin mănuşi, articulaţiile degetelor umflate grotesc arătau ca nişte spiriduşi îmbrăcaţi în rochii de plastic transparente. (Oare chiar erau vapori de anestezic în încăpere?) Da, mâinile erau acum, într-adevăr, subiectul fotografiei. De câtă delicateţe să fie în stare acele mâini suferinde când operau? Totuşi Nathan se întrebă dacă nu exista cumva vreo reprezentanţă Nikon aproape de hotel. Probabil că aveau să-l ardă la preţ, dar când se mai întâlnea el cu Naomi? Îi trebuia obiectivul ăla macro. Îşi dădea seama că era tot mai atras de nivelul macroscopic al practicii medicale, deşi nu era foarte sigur la ce-i putea folosi asta. Erau o mulţime de medici specialişti în domeniu care-şi făceau treaba prozaic, muncitoreşte, urât. Nu erau artişti. Dar oare Nathan era?

— Frumos, dar ce anume îmi arăţi, Zoltán?

— Mă pregătesc să fac o lumpectomie multiplă. Pacienta are mai multe tumori mamare discrete, dar care nu sunt foarte agresive, aşa că, sub stindardul roz al salvării sânilor, o să scot doar tumorile, cruţând sânii. În acest scop, o să injectez o sută douăzeci de capsule radioactive, adică nişte izotopi de iod radioactivi – iod 125 – sub forma acestor seminţe de titan, le injectez în fiecare sân în jurul tumorilor crescute acolo. (Molnár gesticulă amplu spre aparatele şi monitoarele ce încadrau masa.) Ăsta e sistemul nostru de ghidare ecografic tridimensional. Trebuie să localizăm fiecare formaţiune la sutime de milimetru, într-un spaţiu interior haotic. Mă simt de parcă aş pilota un avion, ghidat numai de radar.

Nathan reuşi să ajungă în spatele lui Molnár. Găsi un unghi foarte reuşit, cu mâinile lui Molnár şi tăviţa scânteietoare în plan apropiat şi cu păienjenişul în care erau captivi sânii Dunjei în plan depărtat. Lumina de deasupra mesei, în combinaţie cu extraordinara sensibilitate a aparatului D3 la lumină slabă, crea o adâncime a câmpului suficientă ca să focalizeze atât pe planul apropiat, cât şi pe sâni. În timp ce declanşa, faianţa spartă din încăpere întorcând ecoul obturatorului dintr-un amestec de Kevlar şi fibră carbonică, Molnár strigă tare, să-l audă toată lumea:

— Trebuie să recunosc că e foarte bine că n-ai aparat cu film. Sânii ei o să devină curând radioactivi şi ţi-ar fi voalat filmul!

1. Nici un sfanţ (în fr., în orig.).

2. Ca de obicei (în fr., în orig.).