© 2019 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-8028-3

ISBN PDF: 978-973-46-8029-0

ISBN print: 978-973-46-7953-9

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: Hans/Pixabay.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MIRCEA DANELIUC (n. 1943), om de teatru şi film, scriitor. A absolvit Facultatea de Filologie a Universităţii „Alexandru Ioan Cuza” din Iaşi, secţia de limbă franceză (1966), şi Facultatea de Regie Film, IATC (1972). Debutează regizoral în cinematografie cu lungmetrajul Cursa (1975; Premiul ACIN pentru debut), urmînd ca, pînă în 1989, să ducă o luptă constantă cu aparatul de cenzură. Din cele 17 filme regizate, aproape toate primesc premii ACIN/UCIN sau străine. Şi-a făcut debutul literar în 1997, cu romanul Pisica ruptă (Premiul ASPRO pentru cea mai bună carte a anului; ediţia a II-a, 2013); au urmat romanele Marilene (1999, 2005), Apa din cizme (2000, 2006), Strigoi fără ţară (2001, 2014), Petru şi Pavel (2003, 2015), Ora lanti (2007, Premiul pentru proză al revistei Ateneu), Cele ce plutesc (2009), Ca un grătar de mici. Un picior de plai, cu şpiţul (2013), Andreas, Andrada (2016), piesele de teatru Şchiopul binemirositor (1999), Doi pinguri (2000), Carlo Carlini, Iluzionism (2003, Premiul Naţional de Dramaturgie), Femei în ghips (2005), Teatru (2017), nuvela Băiatul fără sprîncene (2012), precum şi volumele de proză scurtă Două spălări pe cap (2010), Dulci meleaguri (2016) şi Cele mai tîmpite momente (2018).

Râdea obosit, în dreapta, cu capul lăsat pe tetieră. Ochelarii de soare atârnau într-o parte pe faţă, îi păstrase, deşi afară se însera. Se strădui de câteva ori să îngâne ce răbufnea din aparatul de radio, cam tare, dar nu insistă. Prietenul de la volan bătea ritmul cu palma în bordul maşinii.

La un an şi ceva nu prea poţi să-ţi faci o idee. Şi-l trecuseră-n braţe de la unul la altul, lui Robert îi urinase pe burtă, mă rog, era ca şi cum ţigănuşul făcuse alegerea: eşti al meu, te-am luat. Asta îl zăpăcise. Poate-i un semn, s-ar putea… Buzăul rămăsese în urmă de mai bine de-o oră, până la Bucureşti – cam vreo jumătate de ceas, mai puţin. Tată, brusc, la treizeci de ani, nici nu se gândise… Cine ştie ce are de moştenit în firea lui sau ce-o fi când o creşte, că-i o problemă şi asta; te uiţi la părinţi, sigur, dar nu-i concludent. Casa, mă rog, vai de capul lor, cine-şi dă copilul de bine?… S-a temut puţin să nu ia vreo insectă, Doamne fereşte, mai ştii?

Dormea când intraseră, l-au găsit adormit; nu pătuţ, în culcuşul ăla al lor. Făţucă rotundă, haioasă, mai mult urechi. Gestul cu care femeia încerca să i-l ghemuiască la piept, de parcă-i dădea un cadou… Al meu, fiul meu, mă umflă şi râsul; peste câteva luni, dacă apăs unde trebuie, poate fi chiar al meu. Aşternutul călâu de unde-l scosese, o acreală călduţă. Grase şi creţe, de la genunchi. Un tremur lăuntric când şi-l lipise, apoi, de cămaşă; de unde ştia că aşa se face, ţinându-l de cap?

Maşina îi smuci într-o parte. Cel de la volan păcălise la mustaţă o groapă, dar nu se opri din frenezia cu care bătea în placa de bord, peste display-ul cu harta.

— Să nu strici ceva…

Poate mai sare, gândi Robert, vreun airbag de pe-acolo. Ne prinde şi ceaţa. Loviturile încetară o clipă şi-i simţi degetele pe coapsa stângă, continuând să puncteze percuţia. Îşi lăsă capul pe spate şi râse.

Apoi, palma se ridică şi auzi cârâitul schimbătorului.

— Apasă pedala…

— Apăs.

— Apasă bine. Pleacă mâine din Bucureşti.

*

Ar fi trebuit s-ajungă. Cât s-a făcut? Stoleru întinse mâna spre raft. Ceasul de masă – contur vag, o formă care se dovedi solidă, cum se aştepta. Îl duse aproape de ochi, aplecându-l puţin. Manu Stoleru, antrenor federal, lucrase patru ani şi la Federaţie. Acum, cu vederea în pioneze, putea distinge la oarecare distanţă, desigur, dar cumva ca în apă, neclar. Cu implant de cornee, şi tot prost vedea. Strânse pleoapele şi citi ora, apoi se îndreptă neliniştit spre fereastră, de ce dau maşina, de ce fac tâmpenii?! C-a lui Robi e-n service, de aia, şi, dacă nu i-o dădeam, îmi făcea mami dinţii. Sabina se-auzea în hol, împacheta pentru dimineaţă.

Îşi luase programare pentru poimâine să-i scoată firele, dar soţia ţinea să plece înainte c-o zi, ca s-ajungă comod; ea la volan, el cum e, nu, foarte bine, lasă, până la Târgu Mureş ai cinci ore de mers, cel puţin. Nu ne grăbeşte nimeni. De ce-ntârzie băiatul ăsta? E sfânt, maşina nu se-mprumută; maşina, nevasta şi mai era ceva care nu se dă, nu ştiu ce, am uitat. Boancheş, când jucam la Avântul, Boancheş le avea cu astea. Stoper. Maşina, nevasta şi… şi mai ce? Era cu una bună rău; la fotbalişti, ca magnetul: tot ce există mai selecţionat; fotbalistu-i exigent cu femeia.

Cu gândul la tipa lui Boancheş, şi-o evocă pe Vio, involuntar, cu mutrişoara ei de vulpiţă şi privirea verde, ghiduşă, atent conturată din dermatograf, pe urmă cocul arămiu tapat în viteză, lăsat către spate, forma aia de ou, cum se purta în comunismul târziu după vreo zece minute de chinuială-n răspăr la fereastră; o oglindire aproximativă, ca să smulgă apoi, cu suspinul descurajării, un buchet şomoltoc de fire roşcate dintre dinţii unui pieptene lung. Învârtea părul pe deget şi-l băga în poşetă ca să nu lase urme în camera lui. Cu două agrafe în gură; le deschidea iscusit, apăsând pe-un dinţişor strungăreţ, ca să prindă ceva către ceafă, fără să se mai uite în sticlă.

Când se ivise vulpiţa, era abia ieşit din spital, cu genunchiul praf şi operaţie de reconstrucţie la ligamente, nenorocire. Plus moralul, nu mai spun, ca placenta scăpată în baie. Se trezise din anestezie şi dăduse cu ochii de cârjele rezemate între pat şi noptieră; cineva, peste noapte, se ocupase de ce trebuia, poţi să-nebuneşti, eşti sigur că s-a dus naibii tot viitorul, s-a terminat, o viaţă de infirm, ce putea să-l aştepte? Viitorul, o laie! Ţinea minte că-l podidise şi plânsul în sala de pansamente, încercau alea să-i dea curaj, fii bărbat, de unde, bocea de-i cădea pijamaua. Mai avusese accidentări, mingea aia de la trei metri, fix în bazin, la „casa copilului“. Targă, ambulanţă, zăcuse trei săptămâni, ultrascurte, credea că adio, a pus-o-n pod. De faţă cu tot stadionul! Ca idioţii de la peluză să se aia de râs… Uite că viaţa oferă şi compensaţii, a apărut Violeta cea pisicoasă, cea atât de ochioasă, de parcă pe ea o aşteptase în toţi anii ăia, şi se prăbuşi rănit între minunăţiile ei.

Nu poţi, întârzii cu gândul şi ţi se-arată, îi văzu cele două inimi plinuţe pe care atât le-a iubit, două inimoase îmbulzite-n furou; Violeta ţinea la furou, se umbla cu furou foarte scurt în vremea aceea săracă – ce îngheţate, ce vafe! –, ciorapii lycra cu gâtul spre portjartier şi bumbii neruşinaţi în partea mai umbrită, de sus; îi lăsa lui să-i prindă-n clemuţe de sârmă ca nişte agăţători de lămpiţe. Totdeauna, când văd un ţilindru de sticlă atârnat pe perete, mă gândesc la picioarele ei. Adică la o porţiune. Tocuri, se încălţa şi se-apuca de halat, avea seminar… Numai cu tocul înalt, asta a fost partea mea, asta m-a căutat, femeia minionă.

Idiot.

După operaţie, cu ochii pansaţi şi aşteptând să se limpezească din anestezie, simţise în palmă biletul pe care i-l pasase asistenta, cu adresa şi şoapta ei în ureche: din Huedin… Căci n-au voie să deconspire. Era culcat, femeia se aplecase deasupra, îi ţinea minte mirosul şi-acum, un abur călduţ de iod şi ser fiziologic, dar şi jilăveala tihnită a pielii: grefonul, îi strecură… Huedin s-a primit. Îşi amintea cum tresărise; nu-i magic, un semn?! E paranormal, simţi furnicătura. Vorbeşti serios, Huedin? Unde stătea cu părinţii, Violeta pleca în vacanţe la Huedin. Culmea sorţii, după jumătate de secol, ca donatorul să fi fost, cine ştie?, din familia ei… Zic şi eu, o prostie.

Despre lucrul acesta nu se putea vorbi cu Sabina, Doamne fereşte! Terminase cu bagajul, nici nu era cine ştie ce de făcut, şi intrase-n bucătărie ca s-arunce o cutiuţă.

— Au ajuns în Bucureşti, anunţă.

— A sunat?

— Se termină cremele astea, nici n-apuci să te dai de opt ori.

Îi făcu vânt cutiei în găleata de sub chiuvetă. Deschise sertarul şi scoase foarfeca, apoi scotch-ul. Se îndreptă de spate. Oftă.

Manu o privi lung. „Privi“, un fel de-a spune, nu distingea detaliile, nici lumina nu era aprinsă, dar volumul neclar al trupului ei şi vocea suplineau o prezenţă. Cu interdicţie pentru efort, nu putuse s-o ajute la împachetat; de la un timp se lăsa menajat aproape ca un beteag, nu-i plăcut, îţi dă un sentiment de, ştii cum. O atinse ca s-ajungă la şaltăr şi prinse mireasma de petunie a cremei pe care tocmai o scăpase de ambalaj.

— Mai e cu cineva?

— Cine?

— Robi. Ziceai c-au ajuns…

— …Au ajuns. Intră în Bucureşti.

— S-au dus împreună?

N-ar fi trebuit să insiste, curiozitatea…

— Normal, făcu Sabina, uitându-se cu severitate în bieţii lui ochi. Cu cine să meargă? Nu el a venit cu ideea?

El… nu i se pronunţa numele, colegul de apartament al lui Robert.

— Ce vorbeşti, n-am ştiut, puteai să-mi spui. Şi ăsta acceptă ca blegul?

— Ăsta-i fiul nostru, ăsta. Ai putea vorbi mai frumos? Ţi-ai pus picăturile?

Sabina, tot timpul gata să intre în defensivă, să nu-i zici ceva de Robi.

— Adică unuia i s-a făcut de adopţie şi fiu-tu e gata să alăpteze.

— De ce-l dezaprobi, dragă, de ce-l respingi în halul ăsta?

— Io-l resping? Nu l-am crescut, n-a avut tot ce-a vrut? Cine l-a băgat la Pictură, că l-am împins cu genunchiul, eu şi cu Grama, nici nu ştiu dacă ştie!

— Foarte bine, să-i pomeneşti chestia asta până se pensionează.

— Am făcut ce-am putut. Lucrează-n Bucureşti?… Mă lăsaţi. A vrut scenograf, scenograf! Parcă sunteţi nebuni, are-o carieră, se face dădacă acuma?

— L-ai neglijat totdeauna, de când am intrat în casa asta cu el, mă rog, aia din Căuzaşi. Treizeci de ani m-ai ţinut acolo, mi-am făcut praf şi tinereţe şi tot.

— Era foarte bună, avea patru camere. Asta-i culmea, te-ai gândit ce se-alege de ăla micu’ dac-ajunge la ei, îţi trece prin cap? Sau nu te gândeşti, nu contează.

— Lasă, că nu-i chiar aşa.

— De unde ştii? Ţi-au spus la televizor?

— Ce rău ţi-a făcut? Te rog să-mi spui ce rău ţi-a făcut! El se amestecă-n viaţa ta? Treaba lui, opţiunea lui! Eu, adică, nu mă frământ? Dar poate-s mai deşteaptă ca tine, asta-i lumea de azi, vrei să se călugărească, ce vrei? Cine eşti tu să te bagi în viaţa lor? Când ai ajuns aşa de înapoiat?

— Din partea mea… să-l şteargă la fund! Asta-i bună! Sunt aproape orb, n-am destule? Ştersul la fund devine-o carieră.

— Da. Am nevoie de câteva creme.

— Ia din portofel, e în geacă.

— Mă nevrozează că trebuie să-ţi cer totdeauna.

Sabina fusese cândva rupătoare, stârnea, după caz, invidii sau propensiuni lirice, or, lucrul acesta te poate marca; te oglindeşti în privirile admirative din areal şi ai nevoie de confirmarea că trupul refuză declinul, ba chiar întinereşte cu timpul. Din motivul acesta consuma abundent o varietate de creme testate global, cu avantaje discrete – Estée Lauder, în ultima vreme –, enzime, polen, adăugând la nevoie şi câte-o chirurgie estetică neprevăzută; una din ele la faţă, deşi ar fi vrut să amâne pentru cât mai târziu o astfel de restructurare, altminteri riscantă şi dureroasă. Plus că, dac-ai luat-o cu de-astea, aşa o ţii.

Dar nu faci un sacrificiu pentru statut? O soţie de fotbalist, nu mai spun antrenor, trebuie s-arate cumva. Socoteala e simplă: au bani. Au foarte mulţi bani, în jurul lor abundă fofo mai tinere şi cu treizeci de ani, nu e vorba numai de-un loc de păstrat, dar, dacă odată ai corespuns fizic şi moralmente, câtă vreme omu-i serios şi vine cu verigheta, dă-ţi osteneala să te respecte puţin, n-ai de făcut altceva. Poate doar nişte copii care să-l lege de casă. Simte-te, dragă, un pic, mai ales dacă ai genom în familie cu femei lătăreţe şi indolente, odată ce te ia, de ce nu te-ngrijeşti cât de cât?

De principiul ăsta era…

Probleme financiare – deocamdată nu-i cazul, băgaseră-n acţiuni încă de când Manu antrenase-n Golf şi prin Ucraina. Dar şi când alerga pe teren, tot timpul; le ştia cu contractele. El aducea-n casă, ea ţinea evidenţa. Sabina nu avusese niciodată vreun job sau serviciu, cum era pe-atunci, făcuse jumătate de facultate la Sociologie şi-a dat-o pe modelling; nu poţi şi una, şi alta, n-ai timp. Şi-n prima căsătorie la fel, cu tatăl lui Robert, doctorul, n-a fost o alegere rea, a iubit-o. Sigur, câteodată e agasant să nu faci nimic, acelaşi lucru tot timpul, dar te obişnuieşti, te mai ocupi de tine, shopping, buticuri, mai înveţi să găteşti mexican, ieşi c-o maşină care să-ţi corespundă…

Bărbatul desfăcu flaconaşul şi duse pipeta la ochi. Ieşi pe terasă cu pleoapele strânse şi se aşeză pipăind spătarul. Deja întuneric, distingea străluciri nemişcate pe stâlpi şi alunecarea maşinilor jos, fulgurări, traiectorii. Inspiră şi-l pătrunse mirosul acruţ al scrumierei; pachetul cu ţigările ei subţiri era început. Băga-mi-aş, mă enervează cum nu pot să spun! Nu se poate lăsa. Adică nu vrea. Le-mpinse cu mâna spre marginea mesei, apoi ciupi bricheta şi se uită câteva clipe la flacără, mijind. Nu-i bine, îşi spuse. Sunt praf. Nu chiar la fel de rău ca-nainte, dar prost, ce s-o mai… De unde e sigur Baciu că mi-a reuşit operaţia? Câteodată nu eşti compatibil, Doamne fereşte! Mă rog, să vedem, am toată răbdarea, să-mi scoată aţele, să vedem de poimâine.

Rămase abătut, privind nicăieri, peste acoperişuri, până-şi auzi jos motorul. Putea să-l recunoască şi la semafor, între alte maşini, o abilitate câinească. Sau se-ascute auzul când începi să vezi prost… Automobilul opri la rigolă şi-l ghici pe Robi cum deschide portiera din dreapta, cum iese crăcănat după şederea rigidă şi intră agale-n imobil. Îşi trecu mâna pe faţă, întrebându-se dacă să se radă totuşi acum sau mâine, înainte să plece.

Sabina strecură capul pe după uşa de sticlă, se cunoştea în voce că surâdea agitată-matern:

— Hai, Puiu, că-s jos.

Anticipa deja deschiderea yalei de la intrare, nerăbdătoare, încât, maşinal, i se-adresă şi lui cu aceeaşi bunăvoinţă.

— Vii?…

Fără s-o poată vedea de-aproape, Manu ştia că zâmbeşte căznit. N-o lăsa liftingul, o ţinea din cusături. Robert intră şi-i înapoie cheile agăţate de brelocul cu cinci cerculeţe.

— Salut! Mersi.

Şi simulă un sărut cu maică-sa, pierdut pe lângă ureche. Întinse simultan mâna spre tată.

— Singur? Unde-i? se miră Sabina.

— Afară. Plecăm imediat.

— Stai, dragă, puţin, servim ceva frugal. Du-te, Puiu, şi cheamă-l.

Antrenorul făcu câţiva paşi înapoi, spre terasă, însă Robi sări:

— Nu, nu, am şi luat-o din loc!

El umbla pe lângă maşină, nu ştia că-i privit.

— Bun, şi? Cum e copilul, aţi putut să-l vedeţi?

— E OK.

— Sănătos?

— Cred că da.

— Familia, cum? se interesă Manu şi obţinu un gest imprecis.

— Mă rog…

— Am înţeles.

— Acuma, ce vrei?! încercă Robi să justifice.

— Ţigani?

— Nu sunt sigur. La urma urmei…

Manu tăcea. La fel şi mama. Fiul îi cercetă scurt ca să surprindă vreo urmă de ironie sau o privire cumva, până când Sabina păru că se regăseşte odată cu tonul cu care-l întâmpinase.

— Hai, dragă, cheamă băiatul puţin, să-l cunoaştem. E ruşinos?

— Data viitoare. Aveţi rezervarea, tot? Cum stai, ţi-e frică?

— Îhm… mormăi taică-său.

— Cu bisturiul la ochi?! Uăh! se scutură fiul. Ai aflat pân’ la urmă de la cine-i corneea?

— Ştiam de-atunci. Unul din Huedin.

Reuşi să pronunţe Huedin alb, neutru, deşi nimeni nu ştia de Violeta şi de Huedinul ei, vremuri vechi, n-avea de ce să fie prudent.

— Şi?

— Şi ce?

— Ai dat telefon, ai vorbit cu familia?

— Nu, că n-au voie să deconspire.

— Dar cum ai aflat?

Manu făcu un gest echivoc, ca şi cum: pentru anumite persoane… m-am preocupat, treaba mea.

— Aha… Dă-le un mail, ceva, e-o chestie rară.

— Şi eu zic c-ar fi normal, interveni Sabina.

— Te gândeşti că-ţi prinzi mâna, cer bani?

— Ei, asta-i bună!

— Ar fi bine să ştii de la cine s-a prelevat… Dar ce ţi-a trebuit Târgu Mureş? Plăteai frumos la o bancă de organe, ţi le aducea sterile, verificate; vezi mai bine sau ce? Ai vrut româneşti?

— Ţi-am spus, dar începi să uiţi. Sunt prieten cu Baciu, profesorul, de când jucam la Cluj. M-a băgat şi peste rând, scurt, în patru ore plecam acasă.

— Se stă la coadă şi pentru transplant?

— ’Ai de mine!…

— Vezi, cine le are cu mingea e într-o frăţie. În ţara asta care nu respectă nimic, există şi poziţii comode. Ce să facem? Doctorul, tot fotbalist?

— Ne cunoaştem, nu-ţi spun?

— Poţi să-mi scoţi şi mie nişte hârtii de adopţie, să meargă mai uns?

— Cine, eu?! Eu să v-aranjez? Ţi-am aranjat să fii scenograf.

— Dragă, gata! sări Sabina să-i potolească. Vă rog foarte mult!

— N-auzi ce spune? A cui a fost ideea, a lui?… Cine e? Cu ce se-ocupă? arătă din cap spre terasă.

— Manu, nu poţi să te-abţii? Pune-ţi picăturile.

— Bun, hai, încercă Robi să pună punct, am glumit.

— Cine-i tipul?

— N-ai nevoie să ştii.

— De când vorbeşti aşa cu mine?

— Tată, ce naiba!… Vă-ntoarceţi până duminică? Am o premieră, vă ţin locuri?

— Când? Duminică? Nu ştiu. După Brecht-ul ăla de data trecută…

— Brecht?… Büchner!

— Aşa.

— Da’ categoric că da! întări mama cu toată seriozitatea.

— Să fiţi atenţi la drum, numai cârpeli, vorba lui! E-o ţară… mai bine stai acasă.

— Lasă, tu, ţara. Ţara aşteaptă s-o faceţi voi mai ca lumea. Am văzut piesa aia, nu se-nţelege nimic. O încropeală, mi s-a părut, nu te supăra.

— Păi, ştiu eu ce-ai văzut tu?

— Când e de văzut ceva, văd. Lasă tobele, aţi băgat douăzeci de tobe pe scenă, naiba ştie de ce, dar textu-i sfârtecat, pentru ce vine lumea aia acolo? Puteaţi s-o puneţi şi pe telefon.

— N-am sfârtecat-o eu, aşa se montează în ziua de azi. Nu ţi-a plăcut, nu ţi-a plăcut; data viitoare schimbă canalul.

— Zău? Dacă eu n-am înţeles, de la cine aveţi voi pretenţii? Nişte replici ferfeniţite, pe cuvânt dacă nu! Poze, tablouri, atât. ’Mi-nchipui că omul ăla a scris şi el o piesă-ntreagă.

— Păi, n-ai avut program de sală? Aveai rezumatul acolo, dacă te interesa.

— Şi ce? Trebuie să citesc în program? La program m-ai chemat?

— Robi, hai că vă duc acasă, interveni iar Sabina ca să-l calmeze.

— Lasă, chemăm un taxi. Mami, te rog să mergi încet, m-auzi? Totu-i de mântuială, ştie el ceva.

— Tu eşti atentă puţin? nu se lăsă tatăl. Aşa l-am crescut şi-a ajuns ce-a ajuns, c-am bătut eu mingea într-o frăţie pe vreun maidan.

— N-am zis asta. Acuma, de ce…?

— Cum vă băgaţi, mă, la autori mari? N-aveţi niciun respect, puteaţi să vă găsiţi un prostănac din ăsta de-al vostru şi-l ciopârţeaţi că zicea şi mersi. Se dau cap în cap pe scenă şi nu ştii de ce. Ce-a mai rămas din piesa ăluia?

— Lumea ştie care-i povestea, e scrisă-n programul de sală, sunt alte lucruri care primează. Şi la şcoală s-au scos materii care nu mai sunt de interes.

— Istoria, cum ar veni… Vrei să-ţi spun ceva? Lumea nu ştie nicio poveste. Pentru că lumea nu citeşte nimic, nici măcar programul de sală, iar şcoala-i cum e. Înţelegi? S-au prostit. Te-a interesat vreodată viaţa lui taică-tu şi ce-am făcut cu mingea aia? Dar cinstit! Păi, ce vorbim aici?… Am văzut în sală nişte fetişoare de liceu, râdeau ca proasta la operă, pricepeau o laie.

— Dom’le, eu nu-s decât scenograf. Vezi că-ţi cârâie ambreiajul din când în când.

Stoleru se blocă.

— Cum cârâie! Nu apeşi pedala?

— Bineînţeles. Nu cred că-i grav, face rar.

— Tu apeşi pedala aia?

— Ei, asta-i bună! Nu te-ambala, o duc la un service când veniţi de-acolo.

Ceasul… îi veni brusc în minte. Soţia, automobilul şi ceasul nu se-mprumută!… Ce-aţi făcut, mă, cu maşina?! Nu sunt un bou că v-am dat-o?

— Măi, spune-mi cinstit, ne lasă pe drum?

— Nu te lasă, Q7! Apasă mai lung. Are revizie, când i-ai făcut revizia?… Vezi că nu ştii? Hai, pa!

Îi plăcu să-l lase pe jar. Sabina îl pupă sever la plecare. O enervase Manu, de nu pot să spun.

— Ai spălat-o? făcu acesta.

— Mi-ai spus s-o spăl?… Vrei s-o bag în garaj?

— Las-o acolo, plecăm dimineaţa.

Ieşi din nou pe terasă, cu carafa, ca să pună la flori. Rămăsese c-o frământare, cum adică să cârâie? Cine-a condus? Cei doi erau tot lângă maşină, aşteptau taxiul. Simulă că nu-i vede, deşi s-ar fi cuvenit să le mai zică ceva, din bună-creştere, dar preferă să ude cu spatele-ntors către stradă.

Când intră-n dormitor, Sabina era deja sub pilotă şi tăcea compulsiv. Semn rău. Se dezbrăcă, corpul lui atletic cândva nu mai merita în seara aceasta nicio privire. Duse telefonul la ochi să potrivească ceasul la şase şi-o auzi mârâind:

— De ce crezi că n-are talent?

— Măi, mie nu-mi place tipul care-i cu el, dacă mă-nţelegi.

— Hai, gata, vreau să dorm, da?!

*

A doua zi dimineaţa, telefonul piui disciplinat la ora fixată, ducând informaţia aceasta suspectă şi-n baza de date, acolo, într-o ţară cu democraţia consolidată, vârtoasă, spre arhivare. Dar, spre uimirea acelora, nu se porniră la şapte, conform unei premeditări reciproce, pentru că soţia-şi aduse aminte că n-a luat aia, nici aia, aşa c-au fost buni de plecare la opt. Scoase mâncarea pe care-o mai avea la rece, făcu o pungă şi-l instrui cum s-o pună afară, deasupra coşului fixat pe stâlp, pentru doamnele de la Salubritate. Un gest creştinesc. Manu se prezentă cu pachetul la locul indicat, privind în jur preventiv, căci putea fi oricând hăulit din vreo curte, unde-o laşi, bre? n-ai tomberon? sau bag-o măcar înăuntru, la gunoi, nesimţiţi! Dar nu se-ntâmplă nimic neplăcut şi depuse hrana peste capac. Măturătoare, deocamdată, nu se vedeau.

Intră în maşină tocmai când soţia, la volan, era cu mâna pe jos şi trăgea de scaun în faţă, unul dintre cele mai enervante lucruri pe lume. Sabina îşi făcu cruce şi porni scuturat. Îşi făcu şi el una. Din dreapta, unde se legase, se-ntinse reflex şi apăsă ştergătorul, i se păruse parbrizul murdar. Poate că şi era, dar nu din cauza asta vedea cum vedea.

Peste aproape o oră ieşiră din Bucureşti, slavă Domnului! Nicio grabă, azi e deplasare, rezervarea la hotel făcută: mâine, la prima oră, să fim atenţi cum ajungem la clinică. Doamna conducea glacial, ceea ce însemna că nervii de-aseară nu fuseseră încă împământaţi, dar nici nu va dura mult să se obrintească la loc. Din profil, conturul facial părea mai precis, numai că după lifting se schimbase cumva, sesizabil, ceva nu mai era chiar la fel. De fapt, cum fusese?

Să-ţi spun eu cum era… Pica mucu’! Una dintre cele mai rasate femei din tot Bucureştiul. Bestială! Măritată c-un doctor, o ducea ca-n pampas. Eu jucam la Dinamo şi mă refăceam greu de tot după nenorocirea cu bandita de Violeta, ştii cum e când ai o accidentare şi-atârni în cârje, nu te mai poţi apropia de gazon, aşa eram, mă durea sufletu-n mine ca de la puroi, băi, o bubă care-mi cocea în viscere, mă schingiuia, aş fi dat orice să scap şi de Vio, şi de numele ei, să n-o mai fi cunoscut, să mă lase să trăiesc şi să dorm. Cumplit, îţi vine să urli, şi pe teren mă mişcam ca un vierme, se temeau să nu mă desclei, poţi să-l întrebi pe Marcoci, mă scoteau colegii la aerisit, la petreceri; la noi, la ieşirea din vestiar, ciugulesc prigorii de toate talentele şi cu silicoane în bot XXL, puteam să fac semn doar cu mâna. Mă crezi că n-aveam nicio pornire? Ca un ciorap ud pe gard, o leşinătură. Lingoare, atât, eu o jeleam pe Violeta.

Până… şi-ntoarse privirea către Sabina, la volan, indispusă. Dar a durat doi ani, doi ani şi ceva.

Cu soţia reuşea mult mai lesne. Putea, de pildă, dacă se concentra, să-şi amintească mulţimi de detalii ale chipului ei, un tremur, o ezitare, înainte de lifting sau după. Violeta însă nu se lăsa la fel de uşor; aceeaşi mutriţă de vulpişoară, vulpuţă, verzuie, imposibil de-a se reconstitui în întreg, să zicem şi c-ar fi izbutit să-i evoce pleoapa cernită cu argintiu, un cercel, o ureche, felul ei de-a vorbi niţel răguşit, galeş, ca ciocolata topită, toate parţial estompate şi netrăind laolaltă; vulpiţa se furişa în fiece zi din memoria lui fără să bage de seamă, Dumnezeu ştie când, probabil în somn, căci şi obsesiile dorm. Dar ce ne mai plăcea să ne cântărim…

Dincolo de geamul portierei, priveliştea se grăbea neclar către locul din care veneau şi-şi dădu seama posomorât că lucrurile tind să se-ntâmple ca la o carte mistuită de mult, crezi că-i zidită-n tine pe veci – am citit-o, le zici –, dar descoperi că abia o mai ştii, lacunar şi sărac, ceva extrem de subţire, conservi rezidual doar câteva scene încremenite, un gest, o jumătate de frază… Cu atât te alegi. Toată cultura unui om, numită pe nedrept generală, nu asamblează decât din spărturi de epave.

Când vrei să ieşi din Braşov prin cartierul Tractorul, vine căminul acela de şcoală profesională unde i-au cazat înainte de meci, acum aproape cincizeci de ani, când nici el, nici Violeta nu mai ştiau ce pat s-aleagă pe întuneric, Doamne, ce viaţă sportivă, ce nebunie răcoroasă s-a dus! Dar mai e destul pân-atunci, abia Câmpina-n dreapta, încă nu intraseră pe serpentine. Când o s-apară clădirea, va-ntoarce această privire ceţoasă în care totul se etajează ca la beţivi, va-ntoarce şi capul ca s-o petreacă în urmă.

— Dacă mi-o fi greşit-o… făcu încet Manu, fără să-ntrebe, dubitativ.

— Ce? Baciu?… Nu cred, ăştia operează zeci de cazuri pe zi.

— Atunci, de ce văd cum văd?

— Că nu ţi-a scos aţele.

— De asta văd suprapus? Cusătura, OK! Dar de ce e dublu, neclar? Se poate c-un ochi într-un fel şi cu altul aiurea?

— Stai, dragă, calm, nu intra la idei. Îţi scoate mâine aţele, vedem după aia.

— Şi dacă rămâne cum e? Se mai corectează?

— Ai să-l întrebi pe el, eu de unde să ştiu? Doamne fereşte, bate-n lemn! Da’ nu, serios, şi lui Robi i s-a părut nu ştiu cum, ce ţi-a trebuit Târgu Mureş? N-ai vrut întâi la Veneţia? De ce te-ai sucit? Aveau ăia bancă de cornee de tot felul, ţi le puneau cum se cade, dădeau poate şi garanţie. Ce-ai avut în cap?

— Nu mă pune iar să repet…

— Nici nu ştim de la cine-s luate.

— Vedem mâine.

— Vrei să mergi pân-acolo?

Manu nu răspunse, tăcerea era destul de afirmativă. Sabina aştepta intrigată.

— Cât drum e?

Luă o groapă. Maşina se zgâlţâi.

— Fii şi tu atentă…

— Mă laşi?

— Aştepţi să trec la volan?

— Da, aştept să treci la volan…

Femeia făcu strâmbetul condescendenţei şi reveni cu ce-o interesa.

— Cât e până la… cum i-ai zis?

— O oră de mers, de la Cluj. Huedin.

— De la Cluj? Da’ de unde ştii, ai mai fost?

Nu era să-nceapă acum o discuţie despre lucruri alunecoase.

— Am fost peste tot…

De fapt, nu fusese. Violeta primea pachete de-acolo, avea cu părinţii o vilă, zicea, dar n-a însoţit-o vreodată-n vacanţe, şi-l imagina ca pe-un burg transilvan cu ziduri, cu catedrală din secolul al XIV-lea şi-un corso plin de magazine luminate scânteietor, pe unde se strecura o vulpiţă sucind priviri ignorate; în sufletul ei, suveran, numai el.

Măi, o iubeam, da’ ştii cum?!!… Ca un descreierat!