Andreï Makine, La terre et le ciel de Jacques Dorme

Copyright © Éditions Mercure de France 2003

All rights reserved

© 2004, 2014 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5180-1

ISBN PDF: 978-973-46-5181-8

ISBN print: 978-973-46-5077-4

Coperta: Carmen Parii

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Născut în Siberia, dar stabilit la Paris spre sfârşitul anilor ’80, ANDREÏ MAKINE se numără astăzi printre cei mai apreciaţi scriitori francezi contemporani, fiind asimilat de ţara de adopţie imediat după succesul răsunător al romanului Testamentul francez (1995; Polirom, 2002, 2013), distins cu cele mai prestigioase premii literare din Franţa: Prix Goncourt, Prix Médicis şi Prix Goncourt des Lycéens. Scrise într-un stil sobru şi evocator inconfundabil, romanele sale au încântat publicul cititor, fiind traduse în peste patruzeci de limbi. La Editura Polirom au mai apărut: Crima Olgăi Aberlina (2001), Testamentul francez (2002, 2013), Femeia care aştepta (2005), Iubirea omenească (2007), Recviem pentru Est (2008), Viaţa unui bărbat necunoscut (2010), Cartea scurtelor iubiri eterne (2011) şi O femeie iubită (2013). În 2005, scriitorul a fost recompensat cu Prix Prince Pierre de Monaco pentru vasta sa carieră literară.

Pentru Carole şi Laurent

I

Viaţa împreună le va fi atât de scurtă, încât totul li se va întâmpla pentru prima şi ultima oară.

La căderea nopţii, în încleştarea dragostei, el a rupt firul colierului vechi pe care ea nu-l scotea niciodată. Bobiţele mărunte de chihlimbar au zornăit pe duşumea şi ploaia care abia începuse a imitat câteva clipe acea răpăială măruntă, după care şi-a câştigat propria identitate, devenind un şuvoi, o trâmbă de apă, iar până la urmă o pânză nesfârşită care a inundat încăperea. După o zi de vipie, cu un vânt uscat care ţiuia ca aripile unor gâze, valul acela le-a atins trupurile goale, le-a umplut cearşafurile cu mirosul jilav al frunzelor, cu răcoarea aspră a câmpiilor. În faţa patului, peretele nici nu mai există, au rămas doar frânturi de cotloane carbonizate, urme ale focului de acum două săptămâni. În spatele rugului stins, cerul prevestitor de furtună îşi umflă ameninţător carnea vânătă şi vâscoasă. Prima şi ultima furtună de mai din viaţa lor împreună.

Ea se scoală din pat, împinge masa spre ungherul ceva mai ferit de stropii grei, apoi se opreşte lângă peretele prăbuşit. Se ridică şi el, se îndreaptă spre ea, o strânge în braţe, înfundându-şi faţa în părul ei moale, cu privirea pierdută în clocotul negru de-afară. Vântul, ca un veşmânt lung şi umed, li se lipeşte de piele, bărbatul e pătruns de un fior şi îi şopteşte femeii la ureche: „Ţie nu ţi-e frig niciodată…“ Ea surâde: „Stau de mai bine de douăzeci de ani prin stepele astea sălbatice. Pe când tu… A trecut deja un an? Da, aşa e… O să te obişnuieşti, ai să vezi…“

O garnitură greoaie zguduie şinele, la doi paşi de casă. Gâfâitul locomotivei străpunge întunericul, prin perdeaua de apă. Grosul vagoanelor se opreşte în dreptul ferestrelor, raza unui felinar străbate odaia. Bărbatul şi femeia rămân tăcuţi, strângându-se unul în celălalt. Din tren ajung până la ei glasuri şuierătoare, tânguiri, un geamăt prelung de durere. Sunt răniţi, deveniţi inapţi de luptă, evacuaţi spre zonele mai îndepărtate ale ţării. E ciudat să-ţi simţi tocmai acum trupul atât de viu şi încă zvâcnind de plăcere. Umerii rotunzi ai femeii sub mângâierea degetelor, pulsaţia lentă, fierbinte a sângelui, acolo, în adâncitura coapsei. Iar sub talpă, alunecarea unei bobiţe de chihlimbar. Şi gândul că mâine va trebui să le aduni pe toate, să repari şiragul…

Cel mai uluitor este să te gândeşti la ziua de mâine, la vânătoarea de mărgele. În casa aceasta, la mai puţin de o sută de kilometri de linia frontului, în ţara aceasta, atât de străină pentru femeie şi chiar mai străină pentru bărbat… Sub ferestre, garnitura de tren se zdruncină, începe să zăngăne în ritmul său sacadat de oţel. Cei doi urmăresc în depărtare ultimele zdruncinături prin perdeaua deasă a ploii. Corpul femeii arde ca focul. „Mai bine de douăzeci de ani prin stepele astea…“, îşi aminteşte bărbatul şi zâmbeşte în întuneric. De când s-au întâlnit, acum două zile, a avut timp să-i povestească tot ce s-a întâmplat în Franţa în timpul celor două decenii. Ca şi cum ar fi cu putinţă să-ţi aduci aminte chiar tot, ca şi cum ai putea enumera toate evenimentele, an cu an, începând cu 1921 şi până în iunie 1940, când a părăsit ţara…

Ploaia începe din nou să răpăie pe duşumea, iar ei simt un văl umed mângâindu-le obrajii. „Crezi că va reuşi să se impună? murmură ea. Fără armată, fără bani? Cât o fi el de general…“ El nu-i răspunde pe loc, surprins de ciudăţenia acestor clipe: o femeie căreia de atâţia ani nu i s-a mai spus pe numele său adevărat („Şura“, îi zic oamenii de pe aici când o strigă, Şura sau uneori Alexandra), el însuşi devenit peste noapte pilot rus, casa asta sfârtecată de explozie, târgul micuţ ghemuit pe malul unui fluviu imens, în mijlocul stepei unde se pregăteşte o bătălie uriaşă…

O pasăre înspăimântată de furtună îşi caută adăpost în odaie, descrie prin întuneric traiectoria unui zbor agitat, apoi dispare prin spărtura din perete.

„E adevărat, sunt foarte puţini oameni alături de el, murmură bărbatul, şi nu ştiu dacă se poate conta pe englezi… Dar, vezi tu, e ca într-o bătălie aeriană, nu întotdeauna numărul avioanelor este hotărâtor, nici măcar performanţele tehnice, ci… Cum să-ţi spun? Aerul. Da, aerul. Simţi câteodată cum te poartă aerul, cum ţine cu tine. Aerul sau cerul. Atâta doar că trebuie să crezi cu putere. Şi pentru el, cerul o să conteze mai mult ca orice altceva… Iar el crede.“