F.M. Dostoievski, Bednie liudi

© 2014 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-4874-0

ISBN PDF: 978-973-46-4875-7

ISBN print: 978-973-46-4684-5

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: Klavdi Lebedev, Părinţi vizitîndu-şi fiul, 1894

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

F.M. DOSTOIEVSKI (1821-1881) este unul dintre cei mai importanţi scriitori ai lumii, operele sale avînd o influenţă profundă asupra întregii literaturi a secolului XX şi bucurîndu-se şi astăzi de aceeaşi largă apreciere în rîndul cititorilor. La Editura Polirom au apărut: Scrieri politice (1999), Idiotul (2000, 2007, 2011), Nopţi albe şi alte microromane (2002), Jucătorul şi alte microromane (2003), Demonii (2003, 2007, 2012), Jurnal de scriitor (2006, 2008), Însemnări din subterană şi alte microromane (2007, 2012), Crimă şi pedeapsă (2011), Fraţii Karamazov (2011) şi Adolescentul (2011).

„Eh, ce ţi-e şi cu băsnuitorii ăştia! De ce-ar scrie ei ceva folositor, plăcut, întremător, cînd pot să sape adînc şi să scoată la iveală toate mizeriile ascunse! Eu, de exemplu, le-aş interzice să scrie! Ce-nseamnă asta: citeşti… şi, fără să vrei, cazi pe gînduri, cîte prostii nu-ţi trec prin cap; zău, nu le-aş da voie să scrie; uite-aşa, le-aş interzice asta categoric.“

Prinţul V.F. Odoievski¹

8 aprilie

Nepreţuita mea Varvara Alexeevna!

Ieri am fost fericit, foarte, peste măsură de fericit. M-ai ascultat măcar o dată-n viaţă, îndărătnico. Mă trezesc aseară pe la opt (ştii, măicuţă, îmi place să dorm un ceas-două după ce vin de la serviciu), caut o lumînare, îmi pregătesc hîrtiile, îmi ascut pana şi, ridicînd ochii fără să vreau – simt că-mi sare inima din piept! Ai înţeles, se vede, ce-mi doream, ce voia inima mea! Observ că un colţ de perdea la fereastra ta e prins de ghiveciul cu căneluţe exact cum ţi-am dat eu de înţeles: mi s-a mai părut că am zărit în fugă la geam şi feţişoara ta, că mă priveai şi tu din camera ta, că te gîndeai şi tu la mine. Şi cît mi-a părut de rău, porumbiţa mea, că nu ţi-am văzut clar chipul frumos! Era un timp cînd vedeam şi eu ca lumea, măiculiţă. Bătrîneţea nu-i o bucurie, draga mea! Uite, şi acum parcă totul îmi joacă în faţa ochilor; seara n-apuci să lucrezi puţin, să scrii cîte ceva, că imediat dimineaţa ai ochii roşii; ce mai, ţi-e şi ruşine să te vadă cineva. Dar, în închipuirea mea, îngeraşul meu, a şi strălucit zîmbetul tău, zîmbetul tău bun de salut; iar sufletul meu s-a simţit ca atunci cînd te-am sărutat, Varenka – ţi-aminteşti, îngerul meu? Ştii, scumpa mea, am avut chiar impresia că mă mustrai cu degeţelul. Nu-i aşa, ştrengăriţo? Neapărat să-mi scrii despre asta mai cu de-amănuntul în scrisoarea ta.

Ei, şi cum e cu invenţia noastră cu perdeaua, Varenka? Nu-i aşa că-i foarte drăguţă? Lucrez, mă culc, mă trezesc, ştiu că şi tu te gîndeşti la mine, că-ţi aminteşti de mine, că eşti veselă şi sănătoasă. Dacă laşi perdeaua jos, înseamnă: la revedere, Makar Alexeevici, e timpul să dormim! Cînd o ridici, înseamnă: bună dimineaţa, Makar Alexeevici, cum aţi dormit sau: cum vă simţiţi, Makar Alexeevici? Cît despre mine, slavă Domnului, sunt sănătoasă şi mi-e bine! Vezi, sufleţelule, ce bine am ticluit-o; nici de scrisori nu e nevoie! Bună treabă, nu-i aşa? Şi chiar eu am inventat totul! Îţi place cum mă descurc în treburi din astea, Varvara Alexeevna?

Te anunţ, măicuţă Varvara Alexeevna, că, împotriva tuturor aşteptărilor, noaptea aceasta am dormit normal, lucru de care sunt foarte mulţumit; deşi în loc nou, după mutare, niciodată nu pot dormi; e ceva ce nu merge! Şi m-am trezit astăzi vioi ca un piţigoi – totul îmi place, sunt vesel! Am deschis fereastra; soarele străluceşte, păsările ciripesc, aerul e plin de miresmele primăverii, întreaga natură plină de viaţă – ei, şi celelalte, toate, sunt în armonie; totul e cum trebuie, primăvăratic. Am şi fantazat astăzi destul de frumos, şi toate visele mele sunt despre tine, Varenka. Te-am comparat cu o pasăre a cerului, mîngîiere pentru oameni, podoabă a naturii. M-am gîndit, Varenka, că şi noi, oamenii, care trăim în griji şi zbucium, trebuie să invidiem fericirea nevinovată şi fără de griji a păsărilor cerului – şi am avut alte asemenea gînduri, adică am tot făcut comparaţii din astea extravagante. Am şi o cărticică, Varenka, în care găseşti acelaşi lucru, descris foarte amănunţit. Iar eu scriu, măicuţă, tocmai pentru că mă prind diferite fantezii. Uite, e primăvară acum, iar gîndurile sunt şi ele plăcute, clare, nostime, şi visele-mi sunt gingaşe; totul e în roz. De aceea am şi scris toate acestea; şi vezi, am luat totul dintr-o cărticică. Autorul are acolo aceeaşi dorinţă, şi scrie în versuri –

„De ce nu-s o pasăre, vultur de ce nu-s!“²

Şi-aşa mai departe. Mai sunt acolo şi alte asemenea idei, dar lasă-le-ncolo! Mai bine spune-mi unde mergeai în dimineaţa asta, Varvara Alexeevna? Eu nici nu eram gata să plec la serviciu, dar tu, întocmai ca o păsăruică a primăverii, deja îţi luai zborul din cameră şi treceai prin curte veselă nevoie mare. Ce bine m-am simţit privindu-te! Ah, Varenka, Varenka! Să nu mai fii tristă; cu lacrimi nu alungi necazul; asta o ştiu eu prea bine, măicuţă, o ştiu din propria experienţă. Acum eşti atît de liniştită, ba ţi-ai revenit un pic şi cu sănătatea. Spune-mi, ce face Fedora ta? Ah, ce femeie bună! Să-mi scrii, Varenka, cum vă-mpăcaţi voi acolo acum şi dacă eşti mulţumită de toate. Ce mai, Fedora mai bombăne ea, dar nu te uita tu la asta, Varenka. Las-o în voia Domnului! E aşa de bună!

Ţi-am scris deja despre Tereza noastră – e şi ea o femeie bună şi devotată. Şi ce griji mi-am mai făcut pentru scrisorile noastre! Mă gîndeam: oare cum o să ajungă ele de la unul la celălalt? Şi uite că Dumnezeu ne-a trimis-o pe Tereza, spre fericirea noastră. E o femeie bună, smerită şi scumpă la vorbă. Dar gazda noastră e lipsită de milă de-a binelea. O potopeşte cu treburi ca pe-o cîrpă.

În ce văgăună am nimerit, Varvara Alexeevna! Ce locuinţă! Înainte trăiam singur ca un cuc, doar ştii şi tu cum: modest şi în tăcere; în camera mea se auzea şi musca zburînd. Dar aici e zarvă mare, scandal, toţi răcnesc! Nici nu ştii ce rînduieli sunt aici. Închipuie-ţi un coridor lung, complet întunecos şi murdar. În partea dreaptă e un perete fără ferestre, iar în partea stîngă se-nşiră o uşă după alta, ca la hotel, uite-aşa stau în rînd. Iar aceste locuinţe, fiecare de cîte o cameră, sunt date cu chirie; într-o cameră stau şi cîte doi sau trei oameni. De ordine ce să mai vorbim – Arca lui Noe! Dar, pare-se, sunt toţi oameni buni, culţi, învăţaţi. E aici un funcţionar (lucrează undeva, pe la o redacţie), un om citit: vorbeşte şi despre Homer, şi despre Brambeus³, şi despre diferiţi alţi scriitori, despre toate ştie să vorbească – deştept om! Mai stau aici doi ofiţeri şi joacă tot timpul cărţi. Mai e şi unul din marină şi un profesor englez. Ia stai, am să te binedispun, maică; am să ţi-i descriu la modul satiric în scrisoarea următoare, adică am să ţi-i prezint pe fiecare cum este, cu toate detaliile. Gazda noastră-i o bătrînică foarte mică şi murdară – ziua-ntreagă stă în papuci şi în halat şi strigă la Tereza. Eu locuiesc în bucătărie sau, mai corect, uite cum stau lucrurile: aici, lîngă bucătărie, există o cameră (trebuie să-ţi spun că bucătăria noastră este curată, luminoasă, foarte frumoasă), o cămăruţă, un colţişor atît de modest… adică, mai bine zis, bucătăria este mare, are trei ferestre, aşa că paralel cu un perete s-a ridicat un perete despărţitor pentru mine şi aşa s-a mai obţinut o cameră, neînregistrată ca atare; totul e spaţios, comod, am şi fereastră, şi toate cele – într-un cuvînt, totul e cum trebuie. Ei, uite, ăsta-i colţişorul meu. Măicuţă, să nu crezi că-n tot ce spun ar fi ceva deosebit şi că ar avea un sens ascuns; că, uite, ar fi vorba de o bucătărie! – adică, eu locuiesc chiar în bucătărie, după un perete despărţitor, dar asta n-are nici o importanţă; stau cumva izolat de toţi, trăiesc în linişte. Mi-am adus aici un pat, o masă, o comodă, cîteva scaune, am agăţat o icoană. E adevărat că există locuinţe mai răsărite – poate chiar cu mult mai bune, dar confortul e principalul; doar am făcut asta pentru confort, să nu crezi că din alte motive. Fereastra dumitale e chiar în faţă, de partea cealaltă a curţii; iar curtea-i îngustă, te văd în treacăt şi-atunci sunt mai vesel, amărîtul de mine; şi-apoi, e şi mai ieftin. Aici, la noi, locuinţa cea mai proastă, cu tot cu masă, costă treizeci şi cinci de ruble. Nu-mi permit! Iar locuinţa mea mă costă şapte ruble de hîrtie⁴, şi masa cinci rublişoare de argint: aşa că dau douăzeci şi patru de ruble şi cincizeci de copeici, pe cînd înainte plăteam fix treizeci, lipsindu-mă de multe: beam ceai arareori, dar acum mi-a rămas şi de ceai, şi de zahăr. Ştii, draga mea, e ruşinos să nu bei ceai; aici toată lumea e cu stare, aşa că mă jenez. Din cauza străinilor, uite, beau şi ceai, Varenka, aşa, de obraz, de bonton; dacă ar fi după mine, nu mi-ar păsa, eu nu sunt pretenţios. Ia să vedem: ceva bani de buzunar îmi trebuie – nişte cizmuliţe şi ceva îmbrăcăminte –, cît crezi că-mi mai rămîne? Ăsta-i tot salariul meu. Dar nu mă plîng, sunt mulţumit. Mi-ajunge. De ani buni nu-mi trebuie mai mult; uneori iau şi cîte o primă. Ei, rămîi cu bine, îngeraşul meu. Am cumpărat nişte ghivece cu muşcate şi cu căneluţe – n-am dat mult. Poate ţi-ar plăcea şi o rezedă? Este şi rezedă, scrie-mi doar; dar vezi să-mi scrii totul, foarte amănunţit. Să nu-ţi faci cine ştie ce gînduri şi să nu ţi se pară curios că am închiriat aşa o cameră. Zău, doar confortul a contat, numai el m-a ispitit. Doar strîng bani, măicuţă, pun cîte ceva deoparte: am ceva bănuţi. Nu te uita că sunt un bătrînel atît de pricăjit, că, pe cît se pare, şi o aripă de muscă mă poate pune la pămînt. Nu, măicuţă, eu sunt isteţ din fire şi am un caracter cum se cuvine unui om cu suflet tare şi liniştit. Rămîi cu bine, îngeraşule! M-am lungit cu scrisul cam pe vreo două coli şi e timpul să merg la serviciu. Îţi sărut degeţelele, măicuţă, şi rămîn

A dumitale slugă preaplecată şi credincios prieten,
Makar Devuşkin

P.S.: Un lucru doar te rog: răspunde-mi, îngeraşul meu, cu cît mai multe detalii. La prezenta, Varenka, alătur un funt de bomboane; să le mănînci sănătoasă, să nu-ţi faci griji pentru mine şi nu fi supărată. Încă o dată, la revedere, măicuţă.

8 aprilie

Mult stimate domnule Makar Alexeevici!

Ştiţi că, totuşi, ar trebui să mă supăr pe dumneavoastră? Vă jur, bunule Makar Alexeevici, că mi-e greu să vă accept darurile. Ştiu cît vă costă, la ce lipsuri vă supuneţi şi că renunţaţi la tot ce vi-e mai necesar. De cîte ori v-am spus că nu-mi trebuie nimic, absolut nimic; că nu sunt în măsură să vă răsplătesc nici măcar pentru binele cu care m-aţi copleşit pînă acum. La ce-mi trebuie ghivecele? Ei, căneluţele mai treacă-meargă, dar muşcata de ce-aţi mai luat-o? E de-ajuns să scap un cuvinţel, cum a fost cu muşcata asta, de exemplu, că vă şi repeziţi la cumpărat; nu-i aşa că-i scumpă? Ce minuni de flori are! Purpurii, ca nişte cruciuliţe. Unde aţi găsit o muşcată atît de frumoasă? Am aşezat-o la mijlocul geamului, în locul cel mai bun; pe podea am să pun o băncuţă, iar pe ea voi mai aşeza nişte flori; stai să prind şi eu ceva cheag! Fedora nu mai poate de bucurie; în camera noastră e ca în rai – curat şi luminos! Ei, dar bomboanele de ce le-aţi trimis? E adevărat, mi-am dat seama după scrisoare că ceva nu-i în regulă cu dumneavoastră – am găsit acolo şi raiul, şi primăvara, şi parfumuri, şi păsări ciripesc. Ce să fie asta, m-am gîndit, n-or fi şi nişte versuri pe aici? Să spun drept, doar versurile mai lipseau din scrisoarea dumneavoastră, Makar Alexeevici! Că altfel, găseşti de toate în ea – şi simţiri delicate, şi visuri roz! La perdea nici nu m-am gîndit; cred că s-a prins ea singură cînd am mutat ghivecele; uite că v-am zis-o!

Ah, Makar Alexeevici! Orice aţi spune, oricum v-aţi calcula veniturile ca să mă înşelaţi, să-mi arătaţi că le folosiţi numai pentru dumneavoastră, tot nu puteţi ascunde nimic de mine, nu-mi rămîne nimic necunoscut. E clar că renunţaţi la strictul necesar din cauza mea. De exemplu, cum v-a trecut prin cap să închiriaţi asemenea locuinţă? Sunteţi deranjat acolo, nu aveţi linişte, e strîmt, incomod. Vă place singurătatea, şi uite cîte sunt în preajma dumneavoastră! Şi aţi fi putut trăi mult mai bine cu salariul pe care-l luaţi. Fedora îmi spune că înainte trăiaţi mult mai bine. Ce, v-aţi petrecut toată viaţa aşa, în singurătate, în lipsuri, fără bucurii, fără un cuvînt bun, închiriind un colţ de la nişte oameni străini? Ah, bunule prieten, ce rău îmi pare de dumneavoastră! Cruţaţi-vă măcar sănătatea, Makar Alexeevici! Îmi spuneţi că vă slăbeşte vederea, dar atunci nu mai scrieţi la lumînare, de ce scrieţi? Cred că şefii dumneavoastră ştiu cît sunteţi de conştiincios.

Vă rog încă o dată să nu mai cheltuiţi atîta pentru mine. Ştiu că mă iubiţi, dar nu sunteţi un om bogat… Astăzi şi eu m-am trezit plină de veselie. Mi-era atît de bine; Fedora trebăluia deja de mult timp şi mi-a găsit şi mie de lucru. M-am bucurat nespus; am coborît doar să cumpăr nişte mătase şi m-am apucat de treabă. Toată dimineaţa mi-am simţit sufletul uşor şi-am fost atît de veselă! Acum, din nou, m-au năpădit gîndurile negre, sunt tristă; inima mi-e chinuită.

Ah, ce-o să fie cu mine, ce soartă mă aşteaptă! Greu e că nu ştiu, că nu am un viitor, că nu pot nici măcar să-mi închipui ce va fi cu mine. Mi-e şi frică să privesc înapoi. Acolo e atîta nenorocire, că inima mi se rupe cînd îmi amintesc. Nu-i voi uita niciodată pe oamenii răi care m-au nenorocit!

Se-ntunecă. E timpul să-mi reiau lucrul. Aş fi vrut să vă scriu eu multe, dar nu am timp, lucrul trebuie terminat. Trebuie să mă grăbesc. Sigur, scrisoarea e ceva bun; mai scap de urît. Dar de ce nu treceţi pe la noi? De ce, Makar Alexeevici? Doar acum stăm aproape şi, uneori, se pare că aveţi şi dumneavoastră ceva timp liber. Treceţi, vă rog! Am văzut-o pe Tereza dumneavoastră. Pare atît de bolnavă; mi-a fost milă de ea; i-am dat douăzeci de copeici. A! Să nu uit: neapărat să-mi scrieţi cu de-amănuntul cum o mai duceţi? Ce fel de oameni sunt vecinii dumneavoastră, vă-mpăcaţi cu ei? Vreau foarte mult să ştiu asta. Fiţi atent, scrieţi-mi neapărat! Astăzi am să prind colţul perdelei dinadins. Culcaţi-vă mai devreme; ieri am văzut lumină la dumneavoastră pînă la miezul nopţii. Rămîneţi cu bine. Astăzi tînjesc, mă plictisesc şi sunt tristă! Aşa e ziua asta! La revedere.

A dumneavoastră,
Varvara Dobroselova

8 aprilie

Preabuna mea doamnă Varvara Alexeevna!

Da, măicuţă, da, draga mea, ce ziulică mi-a fost dat să trăiesc, amărîtul de mine! Da, aţi rîs de bătrînul de mine, Varvara Alexeevna! Dar sunt vinovat, sunt vinovat cu totul! Să nu mai fac pe amorezul şi să nu mai bat apropouri la bătrîneţe, cînd mai am trei fire de păr în cap… Şi-am să-ţi mai spun, măiculiţă: uneori omul e foarte ciudat, foarte. Şi, Doamne!, ce nu începe el să îndruge, cum se lasă purtat de val uneori! Şi ce iese din asta, ce mai urmează? Nu urmează nimicuţa, ba iese una ca aceea de să te cruceşti! Măicuţă, eu nu mă supăr, dar mi-e ruşine să-mi amintesc de toate pe care ţi le-am scris aşa, fraze pompoase şi complet prosteşte. Şi astăzi am plecat la slujbă fudul nevoie mare; aveam o lumină în inimă. Fără nici un motiv, sufletul meu era în sărbătoare; jubilam! Şi m-am apucat de hîrtii cu mare zel – şi ce crezi că s-a-ntîmplat apoi! Apoi, numai ce am privit în jur, că totul mi s-a arătat ca înainte – şi cenuşiu, şi întunecos. Aceleaşi pete de cerneală, aceleaşi mese şi hîrtii şi eu însumi neschimbat – aşa că de ce a trebuit să zbor pe Pegas? Şi de ce toate acestea? Pentru că soarele s-a arătat puţin şi cerul s-a făcut de azur! Oare de asta să fi fost? Şi ce-i cu atîtea miresme cînd în curtea noastră se petrec multe pe sub ferestre! Cred că din prostie mi s-au părut toate. Doar omului i se mai întîmplă uneori să se rătăcească în propriile simţiri şi s-o ia razna. În asta nu văd altă cauză decît focul prostesc al inimii. N-am venit acasă, am umblat fără ţintă şi nici una, nici alta, capul a-nceput să mă doară; să spunem că una a tras-o pe cealaltă (cred că m-a luat curentul la spinare). M-am bucurat că a venit primăvara, prostul proştilor ce sunt, şi am plecat de-acasă subţire îmbrăcat. Draga mea, ai înţeles greşit sentimentele mele! Ai interpretat efuziunea lor în alt sens. O bucurie părintească m-a însufleţit, o bucurie curat părintească, Varvara Alexeevna; căci ţin locul tatălui dumitale, biată orfană; spun asta din tot sufletul, ca o rudă ce-ţi sunt. Căci, orice s-ar spune, îţi sunt totuşi rudă îndepărtată şi, deşi cum se spune în popor, de a şaptea spiţă, totuşi îţi sunt rudă, ba acum ruda cea mai apropiată şi tutore; căci acolo unde aveai dreptul să te aştepţi la apărare şi ocrotire n-ai găsit decît trădare şi umilinţe. Cît priveşte poezia, îţi spun, măicuţă, că nu-i cuviincios pentru mine ca, la bătrîneţe, să mă apuc să compun versuri. Versurile sunt o prostie! Pentru ele, acum şi copiii sunt bătuţi cu vărguţa în şcoli… Cam aşa stau lucrurile, draga mea.

Ce-mi tot scrii, Varvara Alexeevna, despre comodităţi, linişte şi alte celea? Măicuţă, eu nu sunt capricios şi nici pretenţios, niciodată n-am trăit mai bine ca acum; de ce m-aş apuca să fac mofturi acum, la bătrîneţe? Sătul sunt, îmbrăcat şi încălţat sunt; ce-aş mai putea pretinde! Doar nu sunt din neam de conţi! Tatăl meu nu era nobil şi toată familia lui a cîştigat mai puţin ca mine. Nu sunt un răsfăţat! Dar, dacă tot ne-am pornit să spunem adevărul, în vechea mea locuinţă totul era cu mult mai bine; mă simţeam mai în largul meu, măicuţă. Sigur, şi locuinţa de acum e bună, ba chiar, într-o anumită privinţă, e mai veselă şi, dacă vrei, mai originală; nu mă pot plînge, dar tot îmi pare rău de locuinţa cea veche. Noi, bătrînii, adică oamenii mai în vîrstă, ne ataşăm de lucrurile vechi ca de nişte fiinţe apropiate. Locuinţa aceea era, cum ştii, micuţă, pereţii erau… ce să mai vorbim! – erau pereţi ca toţi pereţii, nu-i vorba de ei, dar amintirea tuturor lucrurilor trecute mă umple de melancolie… Straniu lucru – e greu, dar amintirile îmi fac bine. Chiar şi lucrurile rele care uneori mă supărau parcă se curăţă şi apar în mintea mea cu un chip atrăgător. Trăiam liniştiţi, Varenka; eu şi gazda mea, bătrîna, răposata. Uite, acum îmi amintesc şi de bătrînica mea cu melancolie! A fost o femeie bună şi nu-mi lua mult pentru locuinţă. Împletea din cîrpe, cu nişte andrele lungi, tot felul de cuverturi; asta făcea tot timpul. Lumina o plăteam împreună, căci lucram la aceeaşi masă. Avea o nepoţică, Maşa – mi-o amintesc de cînd era mică –, trebuie să aibă acum vreo treisprezece anişori. Era o năzdrăvană veselă care ne binedispunea; trăiam aşa, toţi trei. Se-ntîmpla ca în serile lungi de iarnă să ne aşezăm în jurul mesei aceleia rotunde, să bem un ceiuţ şi apoi să ne apucăm de lucru. Şi, pentru ca Maşa să nu se plictisească şi să nu facă năzbîtii, ea începea să-i spună poveşti. Şi ce poveşti mai spunea! Că nu numai un copil putea să le-asculte, ci şi un om cu minte, în toată firea. Păi, uite! Chiar eu îmi aprindeam o pipă şi începeam să ascult, de uitam şi de lucru. Iar copilul, năzdrăvana noastră, cădea pe gînduri; îşi sprijinea obrăjorul ei îmbujorat în mînuţă, îşi deschidea guriţa frumuşică şi, cînd povestea era un pic mai înspăimîntătoare, se tot trăgea spre bătrînică. Nouă ne plăcea s-o privim; nici nu observam cînd se termina lumînarea, cînd afară se pornea aprig viscolul şi vîntul spulbera zăpada. Ne era bine, Varenka; şi uite-aşa am stat noi împreună aproape douăzeci de ani. Dar ce tot îndrug eu aicea! Poate că matale, măicuţă, nu-ţi plac lucrurile astea şi nici mie nu mi-e prea uşor să mi le amintesc, mai ales acum; amurgeşte. Tereza tot trebăluieşte nu ştiu la ce; mă doare capul, mă cam ţine un pic şi spinarea, iar gîndurile mi-s aşa de stranii, de parcă şi ele m-ar durea; astăzi sunt trist, Varenka! Dar ce-mi scrii tu, draga mea? Cum să vin eu pe la voi? Draga mea, ce-or spune oamenii de asta? Doar va trebui să traversez curtea, o să observe şi o să-şi pună tot felul de întrebări – se vor porni bîrfele, vor răstălmăci lucrurile. Nu, îngeraşule, mai bine te văd mîine la vecernie; e mai înţelept şi nu ne face rău nici unuia din noi. Nu-mi căuta pricină, măicuţă, că am scris aşa o scrisoare; recitind-o, mi-am dat seama cît e de dezlînată. Varenka, sunt un om bătrîn, ignorant; în tinereţe n-am învăţat, iar acum nu-mi intră nimic în cap dacă m-apuc să învăţ. Recunosc, măicuţă, că nu-s meşter la descrieri şi ştiu, fără să-mi arate cineva sau să rîdă de mine, că, dacă vreau să scriu ceva mai amănunţit, apoi nu fac decît să spun o sumedenie de nimicuri. Te-am zărit astăzi la geam, am văzut cum ai tras storurile. La revedere, la revedere, Dumnezeu să te apere! Rămas-bun, Varvara Alexeevna.

Prietenul dumitale devotat,
Makar Devuşkin

P.S.: Draga mea, acum nu mai scriu nici un fel de satire. Sunt prea bătrîn, măicuţă, Varvara Alexeevna, ca să mai mîrîi! Or rîde de mine şi, cum spune proverbul rusesc: cică, cine sapă groapa altuia… singur cade în ea.

1. Vladimir Fiodorovici Odoievski (1804-1869) – prinţ, scriitor, critic muzical, întemeietorul vestitei „Societăţi a iubitorilor de înţelepciune“ din 1824 şi al prozei fantastice ruse. A scris povestiri de moravuri şi în spirit hoffmannian, critică de artă şi literară, memorialistică, publicistică şi a lăsat o bogată corespondenţă. Din scrierile lui: Un orăşel într-o tabacheră (1834), Prinţesa Mimi (1834), Scrisori peterburgheze (1835), Silfida (1837), Mortul viu (1838), Oraşul fără nume (1839), Cosmorama (1840), Salamandra (1844), Despre literatură şi artă (1867).

2. Versuri considerate populare, dar care aparţin, de fapt, poetului ucrainean Mihail Nikolaievici Petrenko (1817-1863). Poezia de unde se citează, „Privesc cerul şi-s plin de gînduri“, a apărut pentru prima dată în 1841 cu un epigraf dintr-o poezie de Lermontov, care, în luna iulie a aceluiaşi an, murea într-un duel, în Caucaz.

3. Baronul Brambeus (pseudonim pentru Osip Ivanovici Senkovski sau Josef Julian Senkowski, 1800-1858) – savant, scriitor de etnie polonă, redactor, colecţionar, traducător, poliglot, unul dintre întemeietorii orientalisticii în Rusia. A scris: Însemnări de călătorie în Egipt, Nubia, şi Etiopia Superioară (1821), Povestiri orientale (1823), Contribuţii la istoria hunilor, turcilor şi mongolilor (1824), Călătoriile fantastice ale baronului Brambeus (1833). Între 1834 şi 1847 a fost redactor la revista cu caracter enciclopedic şi cu un tiraj uriaş pentru acele vremuri Biblioteka dlia citenia, amintită în cartea de faţă.

4. Rubla sub formă de bancnotă a fost lansată în 1769, dar a căpătat o largă circulaţie abia în timpul lui Pavel I. Aceasta era destinată a înlesni operaţiile bancare şi a înlocui banii de metal care circulau în Rusia pînă la acea dată. O rublă de hîrtie era egală cu un sfert dintr-o rublă de argint. Acest curs a fost introdus în 1812.