Cristian Tudor Popescu

Luxul morţii

Editura Polirom

2007

© 2007 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1,

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN print: 978-973-46-0921-5

ISBN ePub: 978-973-46-2414-0

ISBN PDF: 978-973-46-2415-7

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Cristian Tudor Popescu (n. 1956, Bucureşti) este directorul cotidianului Gândul, preşedintele Clubului Român de Presă, unul dintre cei mai prestigioşi gazetari din România de după 1989. Este absolvent al Facultăţii de Automatizări şi Calculatoare din Bucureşti. A debutat ca prozator SF. Cărţi publicate: Planetarium (Editura Albatros, 1987, Premiul Congresului European de SF, Montpellier); Vremea mânzului sec (ediţia I, Editura Cartea Românească, 1991; ediţia a II-a, Editura Polirom, 1998); Imperiul oglinzilor strâmbe (Editura Societatea „Adevărul“, 1993, antologie SF); Copiii fiarei (ediţia I, Editura DU Style, 1997; ediţia a II-a, Editura Polirom, 1998); Timp mort (Editura Polirom, 1998); Omohom (Editura Polirom, 2000); România-abţibild (Editura Polirom, 2000); Un cadavru umplut cu ziare (Editura Polirom, 2001); Nobelul românesc (Editura Polirom, 2002); Sportul minţii (Editura Humanitas, 2004); Libertatea urii (Editura Polirom, 2004).

Notă asupra ediţiei: Texte din acest volum au apărut iniţial, în perioada 2004-2007, în Adevărul şi Gândul.

Pe măsură ce ne distanţăm de secolul XX, suntem înconjuraţi de tot mai multe aparate de ale căror structură internă şi principii de funcţionare cei mai mulţi dintre noi nu au habar şi nici nu doresc să aibă. Ia proporţii o civilizaţie a cutiei opace, a obiectelor definite intrare-ieşire, cauză-efect. La apăsarea pe butonul cutare se întâmplă cu precizie, de enorm de multe ori, acelaşi lucru. De ce şi cum – nu importă. Câţi dintre cei care utilizează un computer, public sau privat, ştiu ce-i acela un limbaj-maşină, un sistem de operare sau măcar operaţii în binar? Câţi dintre cei care ţin un telefon mobil la ureche ştiu cum funcţionează? Un copil de nici 2 ani ia telecomanda şi zapează până-şi găseşte desenele animate. Este extrem de probabil ca toată viaţa să trăiască aşa. Această realitate psihotehnologică se extinde asupra fiinţelor umane. Omul tinde a se privi şi a-i privi pe ceilalţi ca subiect input-output. Lăuntrul nu mai interesează. Mai mult, orice încercare de a pătrunde acolo, orice încercare de comunicare în zona rezonanţei profunde este respinsă sec sau în băşcălie. În societăţile postindustriale, interzicerea accesului în a treia dimensiune a fiinţei se face deja prin norme nescrise de comportament social. Nu-i spui cuiva că a greşit grav, ci că problema s-ar putea rezolva şi altfel. Zâmbeşti tot timpul şi eşti prevenitor. Momentele de tăcere, de contemplaţie într-o conversaţie sunt considerate deplasate. La fel orice ridicare de ton, râsul cu lacrimi, plânsul cu vorbe sunt pathetic, adică jalnice în sensul american al cuvântului.

Marinică Ucigaşul trece cu roţile peste România

„Alaltăieri, România a semnat cu SUA un tratat prin care militarii americani aflaţi pe teritoriul românesc sunt scoşi de sub jurisdicţia Curţii Penale Internaţionale. Prin urmare, dacă un militar american din trupe deplasate în România îşi pierde controlul şi porneşte cu tancul prin Ţăndărei, trăgând în stânga şi în dreapta, România nu va face apel la CPI fără acordul SUA. (...) Cu justificată mândrie şi vie satisfacţie, putem spune că România este iarăşi prima la prostituţie politică.“ Scriam aceste rânduri pe 3 august 2002. Sâmbătă, 4 decembrie 2004, dimineaţa, tancul a pornit. Doar că n-a fost tanc, ci jeep, şi n-a luat-o razna prin Ţăndărei, ci prin centrul capitalei României. Şi crima nu e de război, ci de pace. Un om bun şi iubit de toţi, un muzician îndrăgostit de meseria lui, uriaşul Teo Peter, a fost omorât ca un pui de găină. Inima lui, în plină desfăşurare a festivalului „Rock in My Heart“, organizat şi însufleţit de el, a fost strivită nu de o piatră, ci de un bolid condus de un puşcaş marin netrezit din beţie. Nu doar alcoolul l-a făcut pe şeful gorilelor ambasadorului american Crouch să intre în intersecţia Polonă cu B-dul Dacia de pe strada fără prioritate, fără să se uite în stânga şi în dreapta, accelerând în demenţă, ci şi sentimentul fiinţei în jeep. Scriam că există un sentiment românesc al fiinţei în jeep, după ce nevasta lui Adrian Păunescu a omorât trei oameni cu scula asta, iată că există şi unul american: gorila superioară Christopher a condus Fordul ambasadei prin Bucureşti ca un tanchist USA prin deşert sau prin junglă. Oamenii, maşinile, casele României sunt pentru el asemenea furnicilor, dunelor de nisip, pădurii ecuatoriale peste care şenila USA trece nepăsătoare. Ambasadorul Crouch îşi exprima regretul. Puşcaşul marin Christopher, sorbindu-şi acum Coca cu gheaţă la Washington, ca să se dreagă, îşi zice iritat: „De ce dracu’ nu s-o fi dat la o parte băştinaşul ăla nenorocit?“. În dispreţul absolut al autorităţilor române, în dispreţul tuturor românilor, ucigaşul american a fost scos din ţară urgent, cu avionul, din ordinul expres al Washingtonului. Noi, conaţionalii lui Teo Peter, rudele şi prietenii lui, n-avem voie nici măcar să-i vedem faţa lui Marinică ucigaşul, nu putem mânji cu privirile noastre de băştinaşi o meclă superioară de private first class USA. Într-un stat NATO, într-un stat aliat al SUA, oficialii americani au refuzat să-l supună pe criminal testelor Institutului Medico-Legal Român.

L-au dus la Washington, să se facă acolo ancheta: adică un accident rutier cauzator de moarte, întâmplat pe Dacia, colţ cu Polonă, să se studieze pe Pennsylvania Avenue.

La televizor vorbeşte excelenţa sa Jack Dyer Crouch, cu o faţă ca masca de plastic a unui cyborg: după ce îşi mai exprimă o dată regretul, zice că scoaterea din ţară s-a făcut „în interesul tuturor celor implicaţi în acest eveniment nefericit, pentru ca aceştia să fie protejaţi“.

Cine să fie protejat, Jack Vopsitorule de Cruci – căci asta faci acum, dai cu bidineaua pe crucea lui Teo Peter –, trupul său sfârtecat, familia distrusă, prietenii împietriţi de durere? Sau vrei să spui că Marinică ucigaşul era pornit să mai termine niscai români băştinaşi şi ţi-ai zis că totuşi ar fi bine să nu exagereze?

Aşa cum mă dau de ceasul morţii ca să văd şi eu România intrată în UE, ani de zile am sperat să intrăm în NATO. Şi acum, că suntem în NATO, ce se întâmplă? Un amărât de reporter român care filma nişte vameşi şpăgari în vama bulgară a fost arestat şi băgat la beci zile întregi, cu toate protestele României, iar un militar american ce ucide un român în plin Bucureşti pleacă nestingherit la Washington, în vreme ce ambasadorul SUA îşi bate joc de noi.

Ani de zile am privit NATO ca pe un zid de apărare în spatele căruia să ne ascundem şi iată că America trece cu roţile peste România. Cum să mai sperăm că NATO ne va apăra de cineva? Oricât ne-ar durea, să fim conştienţi că nu e vorba numai de români.

Alt marin american, cpt. Richard Ashby, a omorât, în februarie 1998, 20 de italieni în localitatea Cavalese secţionând un cablu de teleferic în timp ce se distra pilotând avionul. Pentru fapta sa, Ashby a fost judecat de Curtea Marţială americană, nu de justiţia italiană, împiedicată să-şi facă datoria, şi a fost achitat în ceea ce priveşte acuzaţia de omucidere involuntară. Congresul SUA a refuzat să aprobe despăgubirea familiilor victimelor de către statul american. Îl va trimite acum America în România, la cererea MAE, pentru a fi judecat, pe colegul de armă al lui Ashby? Nu pot decât să mai scriu o dată ce scriam în august 2002: Militarul american, pus deasupra tuturor celorlalte fiinţe omeneşti de pe continentul european. SUA fac astfel dovada unei mentalităţi de ocupant imperial, bine cunoscută de-a lungul veacurilor, de la legiunile romane la trupele hitleriste: un soldat din rasa superioară poate ucide oricâţi băştinaşi, el nu va fi supus niciodată unei justiţii locale sau internaţionale. Ce deosebire mai este între Casa Albă şi păduchii noştri parlamentari, care şi-au folosit imunitatea atâţia ani ca să poată comite, nepedepsiţi, orice infracţiune?

Nimeni nu gândeşte pentru tine!

Vreme de 15 ani, Ion Iliescu a făcut tot ce i-a stat în putinţă ca să ne împiedice să gândim. Ca să ne prostească în faţă. Dacă Ceauşescu vorbea în limba de lemn, limba lui Iliescu de la Ape e ca apa, inodoră, incoloră, insipidă, ţi se scurge printre degete fără să lase nimic în urmă, dar, proiectată cu presiune asupra oamenilor, poate să-i orbească. Milioane de români au vrut să creadă ani de zile că Ion Iliescu gândeşte pentru ei. Ştie Tovarăşul ce face. Asta după ce activiştii PCR ne-au injectat în cap vreme de decenii otrava negândului: cu gânditul ne ocupăm noi, aşa că mergeţi la locurile voastre de muncă. Nu altceva fac astăzi politicienii tranziţiei, indiferent de culoare: vor să ne transforme în rumegătoare recunoscătoare pentru nutreţul mincinos al minţii lor.

Ieslea gândului

A fost o vreme când credeam că actul suprem care-ţi justifică existenţa este să scrii o carte. Nu mă interesa dacă va fi publicată vreodată, vândută şi, cu atât mai puţin, citită de cineva. O carte de literatură se scrie de unul singur, este un război cu tine însuţi din care, ca să iasă o carte bună, trebuie să ieşi învins.

Un copil se face în doi, atunci când nu şi-l face singură o femeie sau când nu e, de fapt, copilul nimănui. Poţi să aduni toate sensurile vieţii şi să le pui într-un copil, chiar dacă el nu vrea să le ducă şi chiar dacă nu te va putea apăra până la sfârşit de umbra propriei ratări.

Lucrările singuratice asupra fiinţei îţi pot aduce bucurii scurte şi intense, nu apuci să le simţi şi s-au dus, lăsând urme puţine. Ele pot înrâuri minţile şi vieţile altora, dar nu schimbă cu adevărat miezul tău lăuntric. Scrierea unei cărţi te dezumanizează. Nu eşti în stare să te aştepţi a învăţa ceva de la copilul tău, vrei să-i torni în cap toate obsesiile tale.

În noaptea de 21 decembrie 1989 am simţit pentru prima dată ce înseamnă să fii cu adevărat împreună cu oamenii, mult mai mulţi decât tine. Rezonanţa strigătelor noastre era pe frecvenţa distrugerii, ne adunam sufletele ca să dărâmăm o lume. În Anul Domnului 2005, după Înviere, am fost a doua oară nesingur, iar gândurile noastre erau acordate pe frecvenţa Facerii. Ca o armată de gravide în travaliu, împărtăşind aceleaşi scrâşnete şi tăceri, aproape o sută de oameni am născut Gândul, un gând mai uşor decât aerul, alcătuit din grinzi, mortar şi ecrane diafane de computer, din zgomotul capetelor de pix ţăcănite nervos cu acompaniament de bormaşină, din resturi uscate de cozonac, sticle de cola şi chipuri încordate. Ieslea Gândului a fost aşternută cu un covor de chiştoace amestecate cu moloz. Aş fi vrut să fie şi copiii mei acolo.

Cât despre cărţi, nu fac decât să demonstreze că Biblia greşeşte: înaintea cuvîntului, la început, a fost gândul, şi nu o fulguraţie cuantică a duhului, fie şi dumnezeiesc, ci gândul împreună, plutind peste ape. Dumnezeu nu putea să facă această lume singur.

Caricatura de partid

Mare indignare mare la partidul comunist. Iliescu se pamează, Mircea Geoană se froasează, Clujul se oripilează, Cozmâncă îl ramplasează. Vanghelie – vanghelizează. La TVR, le maître penseur Joseph Boda vituperează: că Bucureştiul nu-i Pocreaca. În fine, Adrian Năstase dubitează şi rediscutează: avem semnale care semnalează. Vanghelie vanghelizează.

Finii intelectuali, caracterele de excepţie, nobleţea întruchipată din PSD şi de pe lângă au dat în fiert de când Vanghelie e candidatul partidului la Primăria Capitalei. Că, vezi Doamne, ne compromitem, ne facem de râs cu ăsta, care nu ştie să conjuge verbul a fi. Sunt poate primul care a analizat profunzimea ontologică a zicerii vanghelice „care este“. Nu degeaba a devenit o expresie comună în limbajul actual. Forţa ei constă în faptul că, prin agramatismul tulburător, reuşeşte să codifice scurt şi precis desele situaţii absurd-groteşti din România zilei de azi. De pildă, aceasta: pe Ion Iliescu îl ia cu leşin că Vanghelie nu ştie limba română! Dar dl Ion Iliescu în ce limbă vorbeşte? „Iliesciana“ constă în câteva sute de cuvinte răstocite de 15 ani încoace până la cotor, în dezacorduri şi improprietăţi împănate cu vorbiturice menite să te potolească dacă vrei cu tot dinadinsul să cauţi vreun sens. Cu ce-am rămas din urzeala rară şi cenuşie a vorbelor triplului nostru preşedinte: cu „Măi, animalule!“, cu „Vin moşierii!“, cu „Nu vă priveşte!“. Sunt ele superioare lui „care este“?

Oricum, tot e mai mult decât la Mircea Geoană: nimic din ce-a tot zis lucios şi politicos la televizor fostul viitor prim-ministru nu-ţi vine în minte. Şi atunci există el mai mult decât care este?

Adrian Năstase spune „animalul acela drăguţ, care posedă o blană colorată în mod variat, se deplasează prin intermediul a patru membre şi exclamă în anumite momente: «Miau!»“, în loc să zică „pisică“. El îşi suge cuvintele când vorbeşte de parcă n-ar vrea să le dea de tot drumul din gură. Astfel, arată ca şi cum ar avea ceva de ascuns şi când spune adevărul. La un sondaj privind moştenirea spirituală lăsată de Adrian Năstase, din subconştientul popular va ţâşni îndemnul: „Să-mi număraţi ouăle!“. Candidatul Vanghelie câte are? – pare să chestioneze acum cu eterna-i aroganţă preşedintele PSD, la care, în umbra falnicelor bolţi ale memoriei colective, răsună mândră vocea primarului de la 5: „Câte este“.

Vanghelie a deturnat fonduri prin celebrele lui Economate din sector, a făcut revelioane cu somoane pentru amărâţi, şi-a cumpărat electorat cu un chil de zahăr şi-un bax de artificii – aşa e, ziarul Adevărul e cel mai în măsură să dea referinţe despre cum Vanghelie nu ştie să conjuge verbul a fi, în schimb ştie verbul a avea la timpul prezent, persoana întâi. Dar Partidul, în cap cu Adrian Năstase, a făcut altceva în campanie la nivelul întregii ţări? Cu ce sunt mai breze pomenile electorale ale guvernului Năstase decât paravangheliile penale pentru care Marean a luat NUP pe linie? Câţi pesedişti de marcă zburdă pe-afară când ei ar trebui să fie de mult la popreală? Dacă Vanghelie ar candida nu la Primărie, ci la o funcţie mare în partid, câţi ar rezista la confruntări directe în care acesta să verse în stilul său caracteristic tot ce ştie?

Acceptarea candidaturii lui Vanghelie este consecinţa inevitabilă a stării de lucruri din PSD. Acolo, fiecare e preocupat acum să ia gâţii celuilalt. Într-o atmosferă de partid cât de cât normală, se strângea toată lumea la masă şi problema se punea aşa: orice candidat am alege acum, fie el şi Ion Iliescu, va fi învins de puternicul curent portocaliu din Capitală. Să nu participăm nu se poate, suntem cel mai mare partid din ţară. Prin urmare, desemnăm un om care să se sacrifice încercând să facă o figură onorabilă pentru partid şi să scoată un rezultat cât mai bun. Partidul îi va fi recunoscător pentru asta. Toţi ştiu însă cum stau lucrurile de fapt: cine candidează şi pierde va fi călcat apoi în picioare cu această înfrângere de către distinşii săi camarazi. De aici, Vanghelie, candidat unic care n-are ce pierde.

Spre deosebire de Adrian Năstase, care a încercat să câştige preşedinţia României camuflând tot timpul adevărata faţă a lui şi a PSD, spre deosebire de Mircea Geoană, care a vrut să cucerească Bucureştiul travestindu-se în şantierist, Marian Daniel Vanghelie va concura expunându-şi public fără scrupule şi fără complexe nuditatea intelectuală şi morală suprapusă perfect sieşi, reprezentând foarte bine şi imaginea reală a partidului. Vanghelie nu este altceva decât caricatura îngroşată a PSD, epura lui redusă la absurd – poate sta liniştit pe locul cercului cu trei raze de pe botul Mercedesului de partid.

Dumnezeu – samsar electoral

„Parcă era un centru militar, la Pentagon sau la NATO. Măsurile poliţieneşti, barbare au fost o întinare, o desconsiderare a sentimentelor religioase şi patriotice ale poporului nostru român. Conducătorii au urmărit un capital electoral, ei sunt străini de aceste sentimente. Ei sunt o rămăşiţă a Partidului Comunist. Iliescu e comunist convins, Năstase e un om arogant şi dispreţuitor.“

Aşa suna în vara trecută, la Putna, cuvântul Bisericii Ortodoxe către români. În sfârşit, după decenii de complicitate pe cât de unsuroasă, pe atât de mănoasă cu puterea comunistă, iată că un înalt preasfinţit vorbeşte în numele lui Dumnezeu şi al poporului român – mi-am zis rătăcind prin mulţimea de pelerini împiedicaţi să intre în curtea Putnei de autorităţile pesediste. Omul Domnului, IPŞ Pimen, arhiepiscopul Sucevei şi Rădăuţilor, era pe atunci un fel de duhovnic al Opoziţiei liberalo-democrate. Invitaţii săi personali la festivităţi erau domnii Băsescu, Stolojan, Flutur, Pleşu, Dinescu, Patapievici, Cioroianu.

Nici două luni mai târziu, în plină campanie electorală, cu acelaşi har dumnezeiesc, atletul lui Hristos îşi leagă barba nod la ceafă şi îşi pune limba la treabă: „Adrian Năstase s-a înscris în rândul marilor ctitori şi ocrotitori ai mânăstirilor“. Sanctificarea linguală a lui Năstase de către IPŞ popa Pimen se trăgea dintr-o şpagă de 95000 ha pădure pe care înalt pesedistul i-o îndesase fără jenă sub anteriu. Nici măcar nu era vorba de o retrocedare in integrum a celor 192000 ha revendicate, de respectarea unui principiu pe care îl invocă toţi cei ce aşteaptă să-şi primească înapoi bunurile furate de comunişti, ci de „un transfer din domeniul public în cel privat“, o dilăreală electorală jumi-juma, perfect echivalentă pentru Năstase astupării găuroiului Rafo cu banii statului. Acolo i-a blagoslovit cu miliarde pe Iacobov şi compania ca să-l voteze rafinorii, dincolo a dat în IPŞ Pimen cu hectare să-l voteze dreptcredincioşii. Înalt Prea Şpăguitul Pimen găsea acest troc ordinar „judicios şi mulţumitor“. În astfel de clipe ajunge să mi se pară şi mie judicioasă zicerea marxist-leninistă „Religia e opiu pentru popor“ şi mulţumitoare asimilarea vajnicului anticomunist IPŞ cu un traficant de droguri.

Dar schimbările stroboscopice la faţă ale acestei lumini a Bisericii continuă. Ţintind gradul de PF, adică Prea Făţarnic, îşi desface acum nodul bărbii de la ceafă şi şi-o aduce în faţă împărţită în două: de-o parte diavolul comunist Ion Iliescu şi uneltele sale, de cealaltă îngerul capitalist Adrian Năstase. Motivul: un grup de parlamentari PSD şi PPRM, condus de „unealta diavolului“, Antonie Iorgovan, vrea să-i ia de sub nas, pe motive constituţionale, halca de pădure primită de la Năstase. Care Năstase e glorificat ca mucenic al proprietăţii private, IPŞPF Pimen mergând până la a face politică în fostul partid de guvernământ: „Nu putem vorbi despre un dezastru în cazul PSD, dacă se impune grupul celor din jurul domnului Adrian Năstase“.

De altfel, asta n-ar trebui să ne mire prea mult, deoarece prin zonă bântuie o iubire arzătoare de capitalism: Mitropolia Moldovei şi Bucovinei vrea să cumpere cu 3,4 milioane de euro pavilionul administrativ al colosului industrial Fortus din Iaşi, pe care vrea să îl transforme în hotel şi birouri.

În fine, Pimen recunoaşte delicat că Ordonanţa de împroprietărire a avut „fireşte“ şi un scop electoral, dar îşi exprimă convingerea că „Dumnezeu lucrează în multe feluri spre binele oamenilor“. Numai faptul că e vorba de un om în vârstă, totuşi un preot, mă împiedică să vorbesc urât în faţa acestei plasări a lui Dumnezeu pe post de samsar electoral. Mă mărginesc a-i spune popii Pimen că şi Diavolul lucrează în multe feluri.

Securism după comunism

Întoarcerea victorioasă de la Eurovision a formaţiei României – cu asta mi s-a părut că seamănă braţele agitate pe sus cu degetele în V de Marie Jeanne şi băieţii. Ar fi absurd să le reproşezi că arătau vioi şi exuberanţi, dar, atunci când printr-o iniţiativă iresponsabilă şi dubioasă pui într-o situaţie-limită un stat întreg, cînd se mobilizează pentru repararea prostiilor tale mari resurse umane şi materiale, parcă un sentiment de oarecare jenă, o anumită rezervă mi s-ar fi părut mai omeneşti. Şi nu cred că sunt inuman dacă aştept niscai scuze sau păreri de rău adresate ţării de colegii noştri.

Ce ar fi fost, de pildă, dacă, sub impactul implorărilor zguduitoare pe care teroriştii i-au silit să le adreseze poporului, preşedinţiei şi guvernului, am fi cedat, ca Filipinele, fie şi numai luând în discuţie sub presiune retragerea trupelor din Irak? Încă o dată România ar fi stârnit zâmbete internaţionale de dispreţ. Este meritul autorităţilor, în frunte cu preşedintele Băsescu, faptul că s-a respins net şantajul, asigurându-se un câştig important de imagine ţării.

Cum au fost însă eliberaţi, de fapt, jurnaliştii, dacă bani nu s-au dat şi politica externă nu s-a negociat rămâne o întrebare. Până când vom cunoaşte răspunsul, nu pot să preamăresc celula în frunte cu preşedintele. Succesiunea ieşirilor ei în public pe timpul crizei, având ca aproape unic comunicator pe domnul Băsescu, a arătat derută, declaraţii şocante şi contradictorii în decurs de numai câteva zile, arestarea intempestivă a lui Omar Hayssam, evocarea bizară a simbolului Fecioarei Maria, un apel târziu până la ilogic la organizaţiile clericilor musulmani. Traian Băsescu ba avea accese de râs ca un naş de nuntă ţigănească, ba slobozea nişte declaraţii de-ţi îngheţa sângele în vine despre „complicarea situaţiei“ şi posibilitatea de „a vedea şi execuţii în direct“. S-a ajuns ca televiziunea Al Jazeera, altfel foarte binevoitoare faţă de România, să atragă atenţia că declaraţiile necontrolate ale preşedintelui român pun în pericol soarta prizonierilor – asta după ce dl Băsescu probozise aprig ziariştii deoarece teroriştii ar fi făcut zilnic în deşertul irakian revista presei române şi, netăcând, noi cică le dădeam idei... Venită după un asemenea lanţ de aiureli, eliberarea pare chiar lucrarea lui Dumnezeu.

Dl Băsescu zice că meritul aparţine „sută la sută“ SERVICIILOR NOASTRE (n-am litere mai mari în repertoriul computerului) secrete. Vibrantă şi drăgăstoasă e vocea preşedintelui când mulţumeşte şi iar mulţumeşte secreţeilor noştri – parcă vezi aievea infiltrând Irakul trâmbe de agenţi cu antenuţe ascunse sub turban sub conducerea căpitanului Stejeran, precum şi antiteroşi vânjoşi la vederea cărora răpitorii îşi smulg cearceafurile cu pătrăţele de pe cap şi izbucnesc în plâns. Oricât ar părea de ciudat, cinicul jucător politic Traian Băsescu exhibă aici chiar un sentiment.

Primii trei preşedinţi pe care i-a avut România au fost în primul rând activişti de partid comunist. Şi Ceauşescu, şi Iliescu, şi Constantinescu au avut relaţii complexe cu Securitatea, dar reflexele lor fundamentale sunt de activişti, de aparatciki, nu de securişti. Un aspect puţin cunoscut al istoriei comuniste este lupta surdă dintre Partid şi Securitate. Creată de Partid, Securitatea a ajuns să „lucreze“ informativ şi să preseze Partidul şi chiar pe Ceauşescu. O culme a conflictului s-a atins în noiembrie ’89, la „Ultimul Bal“, Congresul al XIV-lea al PCR, când, pe culoarele Sălii Palatului, activiştii şi securiştii care înţesau sala se îmbrânceau şi se înjurau printre dinţi. Revoluţia, deşi făcută cu acceptul Securităţii, a dus la strivirea acestei structuri informativ-represive de către activiştii PCR înţeleşi cu Armata. Vreme de cincisprezece ani, sub activiştii Iliescu şi Constantinescu, în politică a avut prim-planul tipul de fost activist PCR. Traian Băsescu, deşi fost membru PCR, nu are structură de activist. Este primul preşedinte în care predomină spiritul securist, întrupând o nostalgică revanşă a Instituţiei asupra PCR. Băsescu a şi recunoscut intimităţile sale cu Securitatea, spunând doar că n-a făcut poliţie politică. Dl preşedinte are un ataşament sincer pentru grade mari, structuri secrete, ofiţeri acoperiţi, metode de urmărire şi forţă, hotărâri dictatoriale luate în regim militar. Demagogia „democratică“ a activistului îi e străină.

Oricât de mult am fi pătimit în anii din urmă, încercările României nu s-au încheiat. După cincisprezece ani sub comunismul rezidual, ne aşteaptă, ca să ne înghiţim până la capăt moştenirea, cel puţin cinci ani de securism rezidual.