John Steinbeck, The Pastures of Heaven

Copyright © John Steinbeck, 1932

Copyright renewed © John Steinbeck, 1960

All rights reserved.

© 2012, 2018 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

Lucrare apărută cu acordul COPYRO – Societate de Gestiune Colectivă a Drepturilor de Autor

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN print: 978-973-46-7426-8

ISBN ePub: 978-973-46-7404-6

ISBN PDF: 978-973-46-7405-3

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: by Nicholas A. Tonelli

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

JOHN ERNST STEINBECK s-a născut la 27 februarie 1902 în Salinas, California. Între 1918 şi 1925 urmează, cu întreruperi, cursurile Universităţii Stanford. După ce mai multe schiţe îi sunt respinse, Steinbeck debutează în 1929 cu un roman, Cupa de aur, al cărui protagonist este piratul Henry Morgan. În 1932 publică volumul de nuvele Păşunile Raiului, inspirat din viaţa fermierilor din Valea Salinas. Un an mai târziu, îi apare romanul Către un zeu necunoscut, iar în 1935, Cartierul Tortilla, urmat de Bătălia (1936) şi clasicul Şoareci şi oameni (1937), ecranizat în repetate rânduri. În 1938 vede lumina tiparului volumul de nuvele Valea lungă. Pentru Fructele mâniei (1939) i se decernează Premiul Pulitzer. În următoarele două decenii publică Nopţi fără lună (1942), Strada Sardinelor (1945), Autobuzul rătăcit (1947), Perla (1947), La răsărit de Eden (1952), cartea sa cea mai îndrăgită, Joia dulce (1954), Scurta domnie a lui Pépin al IV-lea (1957) şi Iarna vrajbei noastre (1961). În 1962, în urma unui lung periplu prin patruzeci de state americane în compania căţelului său, Charley, scrie volumul Eu şi Charley descoperim America. În acelaşi an i se decernează Premiul Nobel pentru Literatură. John Steinbeck a mai scris eseuri (America şi americanii), reportaje, scenarii de film (printre acestea numărându-se şi celebrul Viva Zapata!). A încetat din viaţă la 20 decembrie 1968.

Tatălui şi mamei mele

Unu

Pe vremea când se clădea misiunea Carmelo din California de Sus, adică pe la 1776, o ceată de douăzeci de indieni convertiţi s-au lepădat într-o noapte de credinţa lor, iar dimineaţa şi-au părăsit colibele. În afară de faptul că era o pildă proastă, schisma asta neînsemnată făcea să se oprească lucrul la carierelor de lut unde se fabricau cărămizi de chirpici.

După o scurtă consfătuire între autorităţile religioase şi civile, un caporal spaniol a pornit în fruntea unui detaşament de călăreţi, pentru a-i readuce pe aceşti copii rătăciţi înapoi la sânul Maicii Biserici. Ostaşii au străbătut cu greu Valea Carmel pătrunzând în munţii de dincolo de ea, călătoria dovedindu-se cu atât mai buimăcitoare, cu cât schismaticii fugari se arătau stăpâni ai unei diavoleşti şiretenii în a-şi ascunde urmele. Abia peste o săptămână au izbutit soldaţii să-i găsească, iar atunci când în sfârşit au dat de ei, i-au aflat îndeletnicindu-se cu fapte dezgustătoare pe fundul unui canion acoperit de ferigi, pe unde curgea un pârâu; acest lucru însemna că acei douăzeci de eretici erau cufundaţi în somn adânc în poziţii ce vădeau întreaga uitare de sine.

Dezgustaţi, militarii i-au înhăţat numaidecât şi, fără a ţine seamă de urletele lor, i-au legat de un lanţ lung, nu prea gros. După aceea, coloana a făcut cale întoarsă şi s-a îndreptat din nou spre Carmel, pentru a oferi bieţilor neofiţi putinţa de a se pocăi în carierele de lut.

În ziua a doua, către sfârşitul după-amiezii, un pui de căprioară a ţâşnit pe dinaintea cetei de oameni şi apoi a pierit dincolo de-o creastă. Caporalul s-a desprins din coloană şi a luat-o la galop pe urmele lui. Calul greoi s-a căţărat opintindu-se pe costişa abruptă; crengile de manzanita au întins gheare ascuţite înspre obrazul caporalului, dar el s-a avântat mai departe către prânzul său. În câteva minute a ajuns pe creastă şi acolo s-a oprit, uluit de priveliştea ce i se desfăşura dinaintea ochilor – o vale largă, acoperită de păşuni înverzite unde păştea o turmă de căprioare. Stejari falnici se înălţau pe pajiştile acelor locuri încântătoare, pe care colinele le îmbrăţişau cu dragoste caldă spre a le feri de neguri şi de vânt.

Caporalul cel aspru a simţit cum i se moaie inima în faţa unei atât de netulburate frumuseţi. El, omul care biciuise spinări negre până zdrenţuise carnea de pe ele, unul dintre cei a căror lacomă bărbăţie era pe cale de a plămădi o nouă rasă de oameni pentru California, acest bărbos şi sălbatic aducător de civilizaţie se lăsă să alunece de pe şa şi îşi scoase de pe creştet casca de oţel.

„Sfântă Fecioară!“ murmură stins. „Acestea sunt înverzitele păşuni ale raiului, către care Domnul-Dumnezeu ne-a îndrumat.“

Urmaşii lui sunt acum aproape albi. Nu putem decât reconstitui sfânta-i cutremurare din clipa descoperirii, dar numele dat de el încântătoarei văi dintre coline dăinuie încă. Până în zilele noastre i se spune Las Pasturas del Cielo.

Printr-o preafericită întâmplare, valea aceasta nu a căzut sub prevederile nici unei mari concesiuni de pământuri. Nici un nobil spaniol n-a luat-o în stăpânire oferindu-şi banii sau nevasta. Vreme îndelungată a rămas uitată sub îmbrăţişarea colinelor din jur. Caporalul spaniol, cel ce-o descoperise, a trăit toată viaţa cu gândul de a se reîntoarce acolo. Asemeni celor mai mulţi oameni aprigi din fire, mereu năzuia cu melancolie la un scurt răgaz de tihnă, pe care înaintea morţii să-l petreacă într-o casă de chirpici aşezată lângă un fir de apă şi cu pereţii mereu mirosiţi de vite la vremea nopţii.

O indiancă i-a dăruit un sifilis, şi atunci când carnea a început să-i cadă de pe faţă, nişte prieteni buni l-au închis într-un grajd vechi, ca să nu mai ia şi alţii boala de la el, şi acolo s-a săvârşit în pace, fiindcă sifilisul, deşi înspăimântător la vedere, nu-i un prieten ingrat faţă de gazdă.

După multă vreme, câteva familii de colonişti s-au strămutat pe Păşunile Raiului, au înălţat garduri şi au sădit pomi roditori. De vreme ce locurile nu aveau stăpân, s-au ciorovăit asupra proprietăţilor. După o sută de ani se aflau acolo, pe Păşunile Raiului, douăzeci de familii pe douăzeci de mici ferme. Cam în mijlocul văii se înălţa un magazin universal şi un oficiu poştal, iar o jumătate de milă mai încolo, lângă pârâu, clădirea şcolii, cu pereţii ciopliţi şi împânziţi de tot felul de însemnări.

Până la urmă, familiile acestea au ajuns să trăiască în bunăstare şi bună înţelegere. Aveau pământ mănos şi lesne de lucrat. Roadele grădinilor de aici erau cele mai alese dintre toate cele din California centrală.

Doi

Pentru cei din Păşunile Raiului, ferma Battle era blestemată, iar pentru copiii lor era bântuită de strigoi. Oricât de bun i-ar fi fost pământul, fertil şi cu apă din belşug, nimeni din vale nu râvnea la ea, nimeni n-ar fi fost dispus să trăiască în casa aceea, fiindcă pământul şi casele ce-au fost cândva îngrijite, îndrăgite şi muncite, iar până la urmă părăsite, par totdeauna încărcate de tristeţe şi ameninţare. Copacii care cresc în jurul unei case pustii sunt copaci întunecaţi, iar umbrele aruncate de ei pe faţa pământului capătă forme pline de înţelesuri ciudate.

De cinci ani stătea ferma Battle în părăsire. Ferite de groaza sapei, buruienile creşteau cu un avânt de zile mari, înalte cât nişte pomişori. În livadă, pomii erau noduroşi, puternici şi încâlciţi. Dădeau roade mai multe la număr dar închircite. Mărăcinii se înmulţeau pe la poalele lor şi înghiţeau poamele scuturate de vânt.

Casa, o clădire pătrată, durată temeinic, cu etaj, fusese impunătoare şi frumoasă pe vremea când zugrăveala-i albă era încă proaspătă, dar o poveste ciudată petrecută în vremea din urmă întinsese asupra ei un fel de văl de singurătate cu neputinţă de îndurat. Buruienile năpădiseră scândurile teraselor; torturate de ploi şi vânturi, zidurile ajunseseră cenuşii. Băieţii mai mici, aceşti aghiotanţi ai timpului în războiul său împotriva celor durate de oameni, spărseseră toate geamurile şi căraseră tot ce putea fi cărat. Băieţii cred că orice obiect uşor de cărat, de orice fel, în cazul când nu aparţine cuiva cunoscut, poate fi folosit pentru procurarea unor bucurii, dacă este dus acasă la ei. Aşa că devastaseră casa, umpluseră fântânile cu tot felul de gunoaie şi, cu totul din întâmplare, în vreme ce fumau pe ascuns tutun adevărat în fânărie, au dat foc vechii şuri, care a ars până la pământ. Toată lumea a pus focul pe socoteala vreunor vagabonzi.

Ferma cea pustie se afla nu departe de mijlocul văii înguste. Pe ambele laturi se învecina cu cele mai bune şi mai prospere ferme din Păşunile Raiului. Stătea ca o pată buruienoasă între bucăţi de pământ fericite şi lucrate cu sârguinţă. Oamenii de pe vale o considerau sălaş al unor lucruri ciudate şi rele, fiindcă o întâmplare cumplită şi o taină de nepătruns erau legate de ea.

Două generaţii din familia Battle trăiseră la fermă. George Battle venise în vest, pornind din nordul statului New York, în 1863; era foarte tânăr când sosise, abia la vârsta recrutării. Banii pentru cumpărarea fermei şi pentru ridicarea acelei case mari şi pătrate de pe ea i-i dăduse maică-sa. După ce a terminat cu aranjatul casei, George Battle a trimis vorbă maică-sii să vină şi să trăiască alături de el. Biata bătrână, care credea că lumea se sfârşeşte la zece mile de satul ei, încercă să vină. Văzu locuri intrate în legendă – New York, Rio, Buenos Aires. În dreptul Patagoniei muri, şi un ofiţer de pe vapor o înmormântă în oceanul cenuşiu, hărăzindu-i drept coşciug o bucată de pânză cu trei inele de lanţ de ancoră, cusute la tălpile picioarelor; şi cât de mult îşi dorise tovărăşia mulţimii aflate în cimitirul de-acasă.

George Battle începu să caute o nevastă, ca un fel de investiţie rentabilă şi sigură. O găsi la Salinas, în persoana domnişoarei Myrtle Cameron, în vârstă de treizeci şi cinci de ani şi cu ceva avere. Domnişoara Myrtle nu fusese luată în seamă din pricina unei vagi înclinaţii către epilepsie, boală căreia pe atunci i se spunea „crize“ şi era de obicei pusă pe seama răutăţii divine. Lui George nu-i păsa de epilepsie. Ştia că nu poate să aibă tot ce şi-ar dori. Myrtle deveni deci nevasta lui şi îi dărui un fiu, iar mai târziu, după ce de două ori încercă să dea foc casei, fu închisă într-o mică puşcărie particulară numită Sanatoriul Lippman, de la San Jose. Şi-a petrecut restul zilelor croşetând cu fir de bumbac o simbolică viaţă a lui Crist.

Pe urmă, casa cea mare de la ferma Battle a fost diriguită de o serie de menajere afurisite, de teapa acelora ce dau anunţuri în genul: „Văduvă, 45 de ani, caută post de menajeră la fermă. Pricepută la gătit. Int. Căs.¹“ Au venit una după alta şi vreme de câteva zile s-au arătat modeste şi binevoitoare, până ce aflau povestea cu Myrtle. După aceea începeau să tropăie prin casă, cu ochii numai foc şi pară, socotindu-se a fi fost, la modul abstract, violate.

La cincizeci de ani, George Battle era un om bătrân, cocârjat de muncă, aspru şi fără nici o bucurie de viaţă. Privirile nu i se desprindeau niciodată de pământul pe care îl lucra cu atâta răbdare. Mâinile îi erau bătătorite, negre şi pline de crăpături, ca perniţele labelor de urs. Şi ferma lui tare frumos mai arăta. Pomii din livadă erau dichisiţi şi îngrijiţi, unul mai frumos decât celălalt. Legumele creşteau verzi şi fragede în straturile perfect aliniate; George se îngrijea de casă şi întreţinea în faţa ei o grădiniţă de flori. La etaj nu locuise nimeni niciodată. Ferma asta era un poem scris de un mut. Cu răbdare fără sfârşit aranja scena şi aştepta o Silvie. Nici o Silvie nu s-a arătat vreodată, dar cu toate astea el îngrijea grădina şi continua s-o aştepte. În toţi anii de-a lungul cărora fiul său a crescut, George Battle i-a acordat foarte puţină atenţie. Doar pomii roditori şi straturile proaspete şi verzi de legume aveau importanţă vitală. Când John, feciorul lui, a plecat cu o caravană de misionari, George nici măcar nu i-a simţit lipsa. Şi-a văzut mai departe de muncă, încă de dis-de-dimineaţă îndoindu-şi trupul ca să ajungă cât mai aproape de pământul lui. Vecinii nu stăteau niciodată de vorbă cu el, fiindcă parcă nici nu le auzea vorbele. Mâinile îi rămâneau totdeauna îndoite, ca nişte simple lăcaşuri în care cozile uneltelor se fixau strâns. La şaizeci şi cinci de ani muri de bătrâneţe şi din pricina unei tuse.

John Battle s-a întors cu caravana lui să ia în stăpânire ferma. Moştenise de la maică-sa şi epilepsia şi o îndeaproape cunoaştere a lui Dumnezeu. Viaţa lui John era consacrată luptei împotriva diavolului. Mersese din reuniune religioasă în reuniune religioasă, azvârlindu-şi pumnii în jur, chemându-i pe diavoli şi pe urmă nimicindu-i, invocând şi zdrobind încarnarea răului. Chiar şi când ajunse acasă, diavolii tot mai erau demni de atenţie. Legumele din straturi îşi împrăştiară seminţele, mai răsăriră de câteva ori după propria lor putere, apoi pieriră înfrânte de buruieni. Ferma se întoarse la starea naturală, însă diavolii deveniră şi mai puternici, şi mai îndrăzneţi.

Ca măsură de apărare, John Battle îşi împânzi hainele şi pălăria de mici cruciuliţe brodate cu aţă albă şi astfel, îmbrăcat în această armură, porni la război împotriva oştirilor întunericului. Prin lumina cenuşie a amurgului, se furişa pe întinsul fermei, înarmat cu o bâtă zdravănă. Pornea la asalt asupra tufărişurilor, izbea năprasnic în stânga şi-n dreapta strigând într-una afurisenii, până ce diavolii erau izgoniţi din ascunzători. Noaptea, se strecura prin desişuri către un loc unde diavolii ţineau adunare, apoi netemător se avânta la atac, lovind înverşunat cu arma ce-o avea în mână. Ziua, se vâra în casă şi dormea, fiindcă demonii nu lucrează pe lumină.

Într-o zi, când amurgul se îngâna cu noaptea, John se târî cu grijă către o tufă de liliac din curtea casei. Ştia că tufa aceea adăposteşte o adunare tainică a vrăjmaşului. Când ajunse într-atât de aproape încât vrăjmaşii nu mai aveau cum să-i scape, sări în picioare şi se repezi către tufa de liliac, ţipând şi izbind cu bâta. Trezit de loviturile necruţătoare, un şarpe şuieră somnoros şi îşi înălţă capul plat şi acoperit de solzi. John lăsă să-i cadă bâta din mână şi se cutremură, fiindcă şuierul sec şi ascuţit al unui şarpe e semn înspăimântător. Căzu în genunchi şi câteva clipe înălţă rugăciuni. Deodată răcni: „Ăsta-i şarpele blestemat! Piei, Satano!“, şi se întinse înainte, cu degetele ca nişte gheare. Şarpele s-a repezit şi l-a muşcat de gât de trei ori, acolo unde nu se aflau cruci să-l proteguiască. Se zbătu foarte slab, şi în câteva minute muri.

Vecinii nu-l găsiră decât la vremea când vulturii începură să se arate şi să coboare din văzduh, iar ceea ce găsiră îi făcu să le fie după aceea groază de ferma Battle.

Ferma rămase în paragină vreme de zece ani. Copiii spuneau că e bântuită de duhuri şi noaptea organizau expediţii într-acolo, ca să-şi facă singuri spaimă. Casa aceea dărăpănată, cu privirea căscată a ferestrelor pustii, avea ceva înfricoşător. Tencuiala albă căzu în fâşii mari; şindrilele se răsuciră în sus, ca părul zbârlit. Ferma însăşi se înţeleni cu totul.

Acum aparţinea unui văr îndepărtat al lui George Battle, care n-o văzuse niciodată.

În 1921, ferma Battle a fost luată în stăpânire de familia Mustrovic. Sosirea lor fu neaşteptată şi învăluită în mister. Într-o bună dimineaţă s-au ivit acolo un bărbat bătrân cu bătrâna lui nevastă, oameni scheletici cu pielea ca de pergament, lucitoare şi întinsă peste pomeţii înalţi ai obrazului. Nici unul dintre ei nu ştia englezeşte. Legăturile cu valea cădeau în sarcina feciorului lor, un bărbat înalt, cu acelaşi gen de pomeţi, cu păr negru aspru şi bogat ce-i creştea până la jumătatea frunţii, cu ochi negri, blânzi şi trişti. Vorbea englezeşte cu accent şi nu o făcea decât pentru a arăta ce doreşte.

La magazin, oamenii l-au chestionat cu blândeţe, dar n-au putut să obţină nici un fel de lămurire.

— Noi totdeauna am crezut că e o casă bântuită de duhuri. Până acum aţi văzut vreo fantomă? îl întrebă T. B. Allen, negustorul.

— Nu, răspunse tânărul Mustrovic.

— Are să fie o fermă straşnică, nu-ncape îndoială, când o să izbutiţi s-alungaţi bălăriile.

Mustrovic se întoarse în loc şi plecă din magazin.

— E ceva cu ferma asta, zise Allen. Nici unuia dintre cei care stau acolo nu le place să vorbească.

Bătrânii erau rareori zăriţi, dar tânărul Mustrovic muncea la fermă din zori şi până-n noapte. Desţeleni pământul şi îl plantă doar de unul singur, şi tot de unul singur curăţă şi stropi pomii. În oricare ceas al zilei putea fi văzut muncind cu înfrigurare, aproape gonind la treburi, păstrând mereu pe chip o expresie ce lăsa să se înţeleagă că parcă i-ar fi fost frică să nu cumva să se oprească timpul în loc mai înainte ca el să poată strânge cea dintâi recoltă.

Întreaga familie locuia şi dormea în bucătăria casei aceleia cât toate zilele. Celelalte încăperi rămăseseră încuiate şi goale şi nici măcar geamurile sparte de la ferestre nu fuseseră înlocuite. Ca să împiedice intrarea aerului, peste crăpăturile ferestrelor de la bucătărie lipiseră hârtie de muşte. N-au văruit casa şi nu s-au îngrijit de ea în nici un fel, dar datorită cumplitelor strădanii ale tânărului, pământul începu din nou să arate frumos. Vreme de doi ani a robit pe ogoare. Ieşea din casă în lumina cenuşie a zorilor şi numai după ce amurgul îşi stingea şi ultimele licăriri se întorcea îndărăt.

Într-o dimineaţă, trecând cu maşina înspre magazinul universal, Pat Humbert băgă de seamă că pe hornul Mustrovicilor nu mai ieşea fum.

— Casa pare iarăşi pustie, îi spuse el lui Allen. E-adevărat că, de obicei, nu poţi să-l zăreşti decât pe tânăr pe-acolo, dar să ştii că ceva nu e în regulă. Ce-aş vrea eu să spun e că locul arată a pustiu.

Trei zile la rând vecinii au supravegheat îngrijoraţi hornul casei. Nu le făcea nici o plăcere să cerceteze şi, poate, până la urmă, să se facă de râs. Dar într-a patra zi, Pat Humbert, T. B. Allen şi John Whiteside s-au dus până în faţa casei. Nu se auzea nimic altceva în afară de foşnetul frunzelor. Casa părea într-adevăr pustie. John Whiteside bătu la uşa bucătăriei. Văzând că nu primeşte nici un răspuns şi nu aude nici un fel de mişcare, răsuci clanţa. Uşa se deschise. Bucătăria era curată ca lacrima şi masa pusă; farfuriile frumos rânduite, farfurioarele pline cu porridge, ouăle făcute ochiuri şi pâinea tăiată. Peste toate începuse să se întindă mucegaiul. Câteva muşte rătăceau la întâmplare prin razele soarelui ce pătrundea pe uşa deschisă. Pat Humbert strigă:

— E cineva pe-aici? ştiind totuşi bine că pierde vremea.

Căutară cu de-amănuntul prin casă, dar nu găsiră pe nimeni. În afară de bucătărie, mobilă nu se mai afla în nici o altă încăpere. Ferma era complet părăsită – fusese părăsită într-o clipă.

Mai târziu, după ce a fost înştiinţat, şeriful n-a putut să afle nimic de seamă. Familia Mustrovic cumpărase ferma cu bani gheaţă şi plecase fără să lase vreo urmă. Nimeni nu-i văzuse plecând şi nimeni n-avea să-i mai vadă vreodată. Nici nu se produsese prin părţile acelea vreo crimă la care ei să fi putut lua parte. Pe nepregătite, tocmai când erau pe cale să se aşeze la masa de dimineaţă, membrii familiei Mustrovic dispăruseră. Întâmplarea a fost discutată la magazin de nenumărate ori, dar nimeni n-a reuşit să propună vreo explicaţie care să stea în picioare.

Bălăriile au năpădit din nou pământul şi viţa sălbatică s-a căţărat printre ramurile pomilor roditori. Ca şi cum ar fi deprins treaba asta printr-o practică îndelungată, ferma se întoarse repede de tot la starea de paragină. Fu vândută, pentru acoperirea impozitelor, unei companii de bunuri imobiliare din Monterey, iar oamenii de la Păşunile Raiului, fie că o mărturiseau deschis sau nu, rămaseră încredinţaţi că asupra fermei Battle apăsa un blestem. „E pământ mănos“, obişnuiau ei să spună, „dar nu l-aş lua nici dacă mi l-ai da pe degeaba. Nu ştiu ce anume o fi, dar cu ferma asta e ceva ciudat, aproape că ţi se face părul măciucă. N-ar fi greu să crezi că e bântuită de duhuri.“

Cei de la Păşunile Raiului fură străbătuţi de-un fior de plăcere când se răspândi vestea că vechea fermă Battle avea să fie din nou luată în stăpânire de cineva. Pat Humbert aduse noutatea asta la magazinul universal, fiindcă văzuse nişte maşini în faţa casei, iar T. B. Allen, proprietarul magazinului, avu grijă s-o răspândească spornic. Allen scoase din închipuirea lui toate amănuntele privitoare la noii proprietari şi le împărtăşi clienţilor, începându-şi totdeauna confidenţele cu „Zice lumea…“. „Zice lumea că ăsta de-a cumpărat ferma Battle e unul din ăia care umblă şi caută strigoi ca să scrie pe urmă despre ei.“ Pentru Allen „zice lumea“ era un sistem de apărare. Îl folosea aşa cum folosesc ziarele formula „se presupune“.

Până să apuce Bert Munroe să-şi ia în stăpânire noua proprietate, au şi umblat prin Păşunile Raiului vreo duzină de istorii cu privire la el. Ştia că aceia ce urmau să-i fie vecini stăteau cu ochii pe el, deşi niciodată nu izbutea să-i prindă asupra faptului. Iscoditul ăsta pe furiş a fost ridicat de oamenii de la ţară la rang de adevărată artă. Numaidecât ţi-au descoperit până şi cel mai mărunt lucru ascuns, ţi-au înregistrat şi ţinut minte hainele pe care le porţi, ţi-au observat culoarea ochilor şi forma nasului şi, până la urmă, ţi-au redus înfăţişarea şi personalitatea la trei sau patru adjective, iar în toată vremea asta tu rămâneai cu impresia că nici măcar nu te bagă în seamă.

După ce cumpără ferma, Bert Munroe se apucă de treabă în grădina înţelenită, în vreme ce o echipă de dulgheri punea casa la punct. Până şi cea mai mică mobilă era scoasă în curte şi aruncată pe foc. Pereţi întregi erau dărâmaţi şi ridicaţi din nou. Tapete noi au fost întinse pe toţi pereţii, iar acoperişul a fost refăcut în întregime, din plăci de azbest. În cele din urmă, zidurile exterioare au fost văruite în galben-deschis.

Bert a tăiat cu mâna lui viţa sălbatică şi copacii din curte, ca să vină mai multă lumină. În trei săptămâni vechea casă şi-a pierdut orice urmă de dărăpănare şi pustiire. Prin nenumărate amănunte ce dovedeau multă iscusinţă, casa a fost făcută să arate asemeni altor sute de mii de locuinţe de ţară din vest.

De îndată ce zugrăveala dinăuntru şi de afară s-a uscat, a sosit şi mobila cea nouă, fotolii frumos tapisate şi o canapea, o sobă emailată, paturi de fier vopsite să pară de lemn şi alcătuite în aşa fel încât să asigure cel mai mare confort. Au venit oglinzi cu rame încrustate, covoare pluşate, reproduceri după tablourile unui artist modern care au făcut ca albastrul să fie mult îndrăgit.

Odată cu mobila au sosit şi doamna Munroe şi cei trei membri mai tineri ai familiei. Doamna Munroe era o femeie durdulie şi purta un pince-nez fără rame, legat cu o panglică. Se pricepea de minune să conducă o casă. A tot mutat mobilele ba încolo, ba încoace, până când în cele din urmă a fost mulţumită; când se întâmpla aşa, arunca peste întreaga încăpere o privire pătrunzătoare, pe urmă încuviinţa din cap şi zâmbea, iar după aceea camera avea să rămână aşa pentru vecie şi mobilele nu mai erau mişcate din loc decât pentru curăţenie.

Fiica ei, Mae, era o fată drăguţă, cu obraz rotund şi catifelat, cu buze frumoase. Avea o înfăţişare senzuală, dar sub bărbie i se vedea o cută moale şi drăguţă, semn că pe viitor avea să fie tot durdulie, ca maică-sa. Ochii îi erau prietenoşi şi senini, nu vădeau inteligenţă, dar în orice caz, nici lipsa ei. Pe nesimţite avea să ajungă o dublură a maică-sii, gospodină pricepută, mamă de copii zdraveni şi nevastă bună, fără complexe.

În cameră la ea, Mae a strecurat programe de bal între sticla şi rama oglinzii. Pe pereţi a atârnat portrete înrămate ale prietenilor ei din Monterey, iar pe noptieră şi-a aşezat albumul de fotografii şi carnetul de însemnări zilnice, prins cu lăcăţel. În jurnal ţinea ascunse de ochi iscoditori o cu totul neinteresantă listă a balurilor, a petrecerilor, reţete de dulciuri şi însemnări ce vădeau uşoare preferinţe pentru anumiţi băieţi. Mae şi-a cumpărat şi şi-a făcut singură perdele pentru camera ei, dintr-un voal roz, prin care să se cearnă lumina, iar din creton înflorat şi-a făcut o draperie. Pe cuvertura de pat din satin plisat a aruncat la întâmplare cinci pernuţe, iar de ele a sprijinit o păpuşă franţuzească cu picioare lungi, cu păr blond şi cu o ţigaretă de cârpă atârnându-i molatic de pe buze. Mae socotea că păpuşa aceea dovedeşte cât de tolerantă este ea şi cum e în stare să accepte chiar şi lucruri pe oare nu le aproba în întregime. Îi plăcea să aibă prietene şi prieteni cu trecut, fiindcă având astfel de prieteni şi ascultându-le vorbele, îndepărta orice regret i s-ar fi putut naşte în suflet datorită faptului că propria ei viaţă fusese fără prihană. Avea nouăsprezece ani; cea mai mare parte din timp o consacra gândului la măritiş. Când ieşea cu băieţi, vorbea despre idealuri cu anumită emoţie. Mae ştia foarte vag ce sunt acelea idealuri, atâta doar că într-un fel oarecare ele dădeau ghes acelui gen de sărutări pe care le primeşti când te întorci acasă de la baluri sau petreceri.

Jimmie Munroe avea şaptesprezece ani, abia terminase liceul şi era cumplit de cinic. De obicei, în faţa părinţilor atitudinea lui era aceea a unui om ursuz şi închis în sine. Ştia că n-ar avea nici un rost să le arate cât de multe aflase el despre lume, fiindcă tot n-ar fi înţeles. Aparţineau unei generaţii care nu ştia nimic nici despre păcat şi nici despre erotism. Ferma hotărâre de a-ţi consacra întreaga viaţă ştiinţei, după ce o curăţai de orice posibilităţi emoţionale, n-ar fi fost întâmpinată cu dragoste de părinţii lui. Prin ştiinţă, Jimmie înţelegea radioul, arheologia şi avioanele. Îi plăcea să-şi închipuie că se află în Peru şi dezgroapă vase de aur. Visa să se închidă într-un atelier ca o celulă şi, după ani de trudă şi înfruntare a ridicolului, să iasă de acolo cu un avion de o formă cu totul nouă, capabil să atingă viteze ameţitoare.

Curând după ce se aşezară în noua casă, camera lui Jimmie se transformă într-un talmeş-balmeş de mici maşinării. Erau acolo un aparat de radio cu galenă şi căşti, un magnetou manual care punea în mişcare claviatura unui aparat telegrafic, un telescop de alamă şi nenumărate alte maşinării, în cea mai mare parte cu piesele demontate. Mai avea Jimmie şi o ascunzătoare tainică, o ladă de stejar ferecată cu lacăt greu. Şi în lada aceea se aflau: o cutie de conserve pe jumătate plină cu capsule de dinamită, un revolver vechi, un pachet de ţigări Melachrino, trei scorneli de-ale lui cărora le spunea Văduvele Vesele, o sticluţă cu rachiu de piersici, un cuţitaş de hârtie în formă de pumnal, patru pachete de scrisori de la patru fete diferite, şaisprezece rujuri de buze şterpelite de la partenere de dans, o cutie cu amintiri despre dragoste trecătoare – flori presate, batiste şi nasturi şi, cea mai preţuită dintre toate, o jartieră rotundă îmbrăcată în dantelă neagră. Cum anume făcuse rost de jartieră, nu mai ţinea minte. În orice caz, ceea ce ţinea minte era oricum mult mai important. Înainte de a descuia lada, avea totdeauna grijă să închidă cu cheia uşa camerei.

În vremea liceului, cantitatea de păcate făptuite de Jimmie fusese egalată de mulţi dintre prietenii lui şi lesne depăşită de câţiva dintre ei. Curând după mutarea la Păşunile Raiului, îşi dădu seama că nelegiuirile lui nu mai fuseseră făptuite şi de alţii. Ajunse să se considere pe sine un fel de fante pocăit, dar nu chiar atât de pocăit încât să nu se mai poată aştepta la noi căderi în păcat. Faptul că trăise din plin îi dădea un substanţial avantaj faţă de fetele mai nevârstnice din acea vale. Jimmie era un băiat destul de drăguţ, zvelt şi bine clădit, cu părul şi ochii negri.

Băiatul cel mai mic, Manfred (i se spunea de obicei Manny), era un copil serios, de şapte ani, cu chipul tras şi slăbit din pricina polipilor. Părinţii ştiau de polipi; chiar discutaseră să-l ducă şi la operaţie. Dar Manny se înspăimântă de perspectiva asta şi, dându-şi seama, maică-sa se folosi de spaima lui ca de o ameninţare foarte eficace atunci când nu era cuminte. Acum chiar şi cea mai mică aluzie la operaţie îl scotea pur şi simplu pe Manny din minţi. Domnul şi doamna Munroe îl socoteau un copil cât se poate de inteligent şi dotat, poate chiar un geniu. De obicei se juca de unul singur, ori stătea ceasuri întregi cu privirile pierdute în depărtare – „visând“, zicea maică-sa. Ani în şir nu şi-au dat seama că e anormal şi că dezvoltarea creierului i-a fost oprită din pricina polipilor. În mod obişnuit, Manny era un copil bun, cuminte şi uşor de înfricoşat şi adus la supunere, dar, dacă se speria puţin prea tare, îl apuca un soi de isterie capabilă să-l facă a-şi pierde stăpânirea de sine şi chiar instinctul de autoconservare. Se întâmplase chiar să se izbească furios cu fruntea de pământ până ce îi dădea sângele şi ochii i se congestionau.

Bert Munroe venise la Păşunile Raiului fiindcă obosise să tot lupte împotriva unei forţe care totdeauna îl înfrângea fără greş. Se apucase în viaţa lui de multe treburi şi toate se duseseră de râpă, nu din pricina vreunor greşeli ale lui Bert, ci doar din pricina unor ghinioane, deşi fiecare dintre ele, luat în parte, nu era decât o simplă întâmplare. Bert aduna însă întâmplările astea laolaltă şi atunci deveneau pentru el acte ale unei Sorţi duşmănoase şi vrăjmaşe reuşitelor sale. Obosise să tot lupte împotriva unei forţe fără nume, care mereu se înverşuna să-i bareze orice cale spre reuşită. N-avea decât cincizeci şi cinci de ani, dar voia să se odihnească; era pe jumătate convins că asupră-i apasă un blestem.

Cu ani în urmă deschisese un garaj la o margine de oraş. Afacerile mergeau bine, banii începuseră să curgă. Dar tocmai când credea că s-a săltat din nevoi, autostrada a fost derivată, aşa că şi-a pierdut vadul şi a rămas fără lucru. Cam peste un an a vândut garajul şi a deschis o băcănie. Şi din nou i-au mers treburile strună. Îşi plătise datoriile şi începuse să pună bani la bancă. Dar a apărut o mare reţea de băcănii, care a început o concurenţă necinstită şi l-a silit să se retragă din afaceri. Bert era un om sensibil. Asemenea lucruri i se întâmplaseră de nenumărate ori. Tocmai când credea că succesul îi e asigurat, blestemul se abătea asupra lui. Încrederea în sine i se topise. Izbucnirea războiului îl găsi aproape cu totul descurajat. Ştia că pe vreme de război se pot face bani frumoşi, dar acum, după ce fusese de atâtea ori înfrânt, îi era teamă.

A trebuit să-şi adune toate puterile înainte de a încheia cel dintâi contract pentru furnizare de fasole. În primul an de afaceri a scos cincizeci de mii de dolari, în al doilea două sute de mii. În al treilea a contractat recolta de pe mii de acri de pământ mai înainte ca fasolea să fie măcar semănată. Prin contract garanta că avea să plătească zece cenţi funtul de boabe, şi avea posibilitatea să vândă cu optsprezece cenţi funtul, orice cantitate de fasole ar fi putut strânge. În noiembrie războiul s-a sfârşit, şi a trebuit să vândă fasolea cu patru cenţi funtul. A rămas cu ceva mai puţini bani decât avusese la început.

De data asta era pe deplin încredinţat de apăsarea acelui blestem. Ajunsese atât de demoralizat, încât nici nu prea mai pleca de acasă. Muncea în grădină, îngrijind cele câteva legume şi tot cugetând la vrăjmăşia sorţii lui. Şi astfel, de-a lungul câtorva ani copleşiţi de toropeală, se născu treptat în sufletul său dorul de pământ îşi spunea că lucrul pământului ar fi fost singura strădanie pe care soarta n-ar fi luat-o în seamă. Credea că la o mică fermă ar putea să-şi afle odihnă şi linişte.

Ferma Battle i-a fost oferită de o agenţie de bunuri imobiliare din Monterey. Bert cercetă ferma, socoti cam ce schimbări ar fi de făcut şi o cumpără. La început ai lui nu prea voiau să se mute, dar după ce curăţi locul, introduse electricitate, instală telefon în casă şi o mobilă confortabil şi cu grijă, s-au mutat aproape cu entuziasm. Doamna Munroe considera binevenită orice schimbare l-ar fi putut smulge pe Bert din tristeţea pe care şi-o plimba în grădina din Monterey.

Din clipa când cumpără ferma, Bert se simţi uşurat. Blestemul se risipise. Ştia că de acum încolo nu mai are de ce să se teamă. Într-o lună de zile umerii i se îndreptară şi de pe faţă i se şterse expresia aceea chinuită. Deveni un fermier plin de entuziasm; citi tot ce putea să găsească cu privire la metodele de cultivare a pământului, angajă un argat şi se puse pe muncă din zori şi până-n noapte. Fiecare zi îi aducea noi bucurii şi fiece firişor răsărit din sămânţa aruncată în brazdă părea să-i ofere încă o garanţie că de acum încolo nu mai avea de ce să se teamă. Era fericit şi, fiindcă îşi recăpătase încrederea, începu să lege prietenii în vale şi să-şi consolideze situaţia.

Într-o comunitate rurală e greu şi este nevoie de mult tact pentru a te face repede acceptat. Oamenii de pe vale priviseră venirea familiei Munroe cu oarecare ostilitate. Ferma Battle era un loc bântuit de duhuri. Totdeauna o socotiseră aşa, chiar şi cei care izbucneau în râs când auzeau de asemenea idee. Şi acum iată că vine cineva şi le dovedeşte că greşiseră. Ba mai mult decât atât, schimbă faţa locurilor făcând să dispară ferma blestemată şi punând în locul ei o aşezare senină şi prosperă. Oamenii se obişnuiseră cu ferma Battle aşa cum fusese ea. În taină, erau supăraţi din pricina schimbării petrecute.

Faptul că Bert izbutise să înlăture această ostilitate era ceva cu totul deosebit. În trei luni ajunsese să facă parte integrantă din vale, să fie socotit un om de nădejde, un vecin. Împrumuta unelte de la alţii, şi le împrumuta şi el unelte celorlalţi. După şase luni fu ales membru în comitetul şcolar. În mare măsură, însăşi fericirea resimţită de Bert din pricină că scăpase de urgiile sorţii îl făcea plăcut în ochii celorlalţi. Pe lângă asta, era şi un om de treabă; era bucuros când putea să fie de folos prietenilor şi, lucru încă şi mai de seamă, nu şovăia niciodată să ceară sfat şi sprijin.

O dată, la magazin, explică unui grup de fermieri cum vede el lucrurile, şi cu toţii preţuiră sinceritatea acestor explicaţii. Asta s-a petrecut curând după sosirea lui în vale. Şi atunci T. B. Allen dăduse glas vechii întrebări:

— Noi totdeauna am cam socotit casa aceea bântuită de duhuri. O mulţime de lucruri ciudate s-au petrecut acolo. Până acum n-aţi văzut nici o stafie?

Bert izbucni în râs şi răspunse:

— Dacă îndepărtezi dintr-un loc tot ce poate sluji de hrană, şobolanii îşi iau lumea în cap.

Eu am alungat de acolo toate vechiturile şi toate întunecimile. Şi strigoii cu de-astea se hrănesc.

— Ai făcut din ferma ta o aşezare de mai mare dragul, recunoscu Allen. Dacă ai s-o ţii tot aşa, are să fie cea mai frumoasă fermă de pe Păşuni.

Un gând nou se ivi în mintea lui Bert şi îl făcu să se încrunte cu gravitate, spunând:

— Am avut la ghinioane cu duiumul. M-am apucat de o mulţime de treburi şi toate, pe rând, s-au dus de râpă. Când am venit încoace, îmi umbla prin cap că aş fi urmărit de un blestem.

Deodată începu să râdă din toată inima, înveselit de gândul ce îi venise în minte:

— Şi ce m-apuc să fac? Înainte de orice, cumpăr un loc despre care se credea că-i blestemat. Să vedem, mi-am spus eu atunci, poate că blestemul ce apasă asupra mea şi blestemul fermei se-apucă să se încaiere şi se ucid unul pe celălalt. Oricum, vă spun cinstit: nu mai am nici o îndoială că aşa s-a întâmplat.

Ascultătorii izbucniră şi ei în râs. T. B. Allen izbi cu palma în tejghea şi strigă:

— Asta-i bună! Dar vă spun eu una şi mai bună: Blestemul dumitale şi blestemul fermei s-au însoţit şi s-au ascuns împreună într-o gaură de hârciog, ca o pereche de şerpi cu clopoţei. Poate că în curând o să ne trezim c-o droaie de pui de blesteme pe-aci, prin Păşuni.

Toţi cei de faţă au izbucnit în hohote de râs, iar T. B. Allen s-a trudit să-şi vâre bine în cap toată scena, ca s-o poată povesti şi altora. „Parcă ar fi vorbe dintr-o piesă de teatru“, gândi el.

1. Intenţii de căsătorie.