© 2017 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6840-3

ISBN PDF: 978-973-46-6841-0

ISBN print: 978-973-46-6700-0

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: Skyscape de Ilinca Bernea

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Romancieră şi poetă, ILINCA BERNEA a scris, de asemenea, piese de teatru şi scenarii de film. Este regizoare de teatru, doctor în filosofie şi artist vizual, cu participări la expoziţii naţionale şi internaţionale. A debutat în anul 2003 cu volumul de proză scurtă Iubiri în cămaşă de forţă, la Editura Cartea Românească. La aceeaşi editură a publicat romanele Legende Androgine (2004) şi Semnul Lunii (2006). În 2017 a primit Premiul pentru Proză al revistei Convorbiri Literare pentru romanul Cutia Neagră, Editura Timpul, 2015. Este membră a Uniunii Scriitorilor din România.

n-ai să fii martor

la scena în care îţi dezbrac

toate numele

până la ultimul

care e al meu

Cuţitul

Deep England
Aprilie 2016

Cum vin dinspre centru, trebuie să o iau la dreapta înainte de pod. Nu înţeleg de ce mă rătăcesc mereu pe drum drept într-un orăşel atât de simplu alcătuit. E adevărat că totul e înverzit, iar explozia de flori şi verdeaţă a invadat faţadele caselor. Anglia, la mijloc de aprilie, e cel mai verde loc din Europa. Iar în zilele însorite splendoarea îţi ia ochii. Fac cale întoarsă vreo 500 de metri, după ce îmi dau seama că am depăşit intrarea pe străduţă.

Helma e omul-orchestră. Dezinvoltura cu care face într-o zi cât alţii într-o săptămână şi parcimonia cu care îşi drămuieşte timpul ar lăsa paf pe oricine nu ştie că e nemţoaică. Aparenţele n-o trădează cu una, cu două. Mai ales că, fizic, e mlădioasă şi senzuală, are nişte ochi albaştri senini, o siluetă de balerină şi o agilitate în gesturi de ierbivoră de munte. Are o mină neaşteptat de vioaie pentru cineva care doarme cel mult trei-patru ore pe noapte. M-a cazat în camera cu pianul şi cu un perete-fereastră prin care văd întreaga grădină. „Mi-ai văzut petuniile?“ „Da, Helma. Minunate!“ „Nu-i aşa că sunt splendide şi daliile mele sălbatice? Dar de cârciumăresele mele ce zici? Dar de minunatele mele tuberoze?“ Grădina e integral creaţia ei. Când a închiriat casa, curtea era în paragină, de aceea pronumele posesiv apare cu atâta ostentaţie în fiecare exclamaţie. Când pun capul pe pernă se aud greierii atunci când nu răzbat din camera vecină exerciţiile de digitaţie nocturne ale bunei mele prietene. Am înregistrat-o odată exersând o lucrare a lui Chopin fără să îi spun. Tehnic vorbind, e o pianistă puţin peste medie, dar în ce priveşte interpretarea e un înger. Ea nu ne are decât pe mine şi pe Sigmund, prietenul ei din copilărie, mai apropiaţi. În rest, e o mizantropă cu vocaţie, după cum ea însăşi se recomandă.

N-am mai văzut în nicio altă casă atâta dezordine şi iubire, e anarhie curată, după spusele ei, fiecare face ce vrea, când vrea. Aşa se explică faptul că te poţi pomeni, pe la 11 noaptea, când dai să îţi tragi pijamaua pe tine, cu trei puştani de liceu venind dinspre pădure prin grădină şi trecând prin camera cu pianul, îndreptându-se spre scările care duc la mansarda unde locuieşte copila artistei, Nora, într-o odaie cu mobilă albă, excentrică şi suavă, făcută de Helma, cu mâinile ei de pianistă.

Domneşte o fericire în acea casă pe care o poţi aproape palpa. Helma e yoghină. Uneori, pe la orele amiezii, dacă are câteva minute libere, se întinde pe covor şi trage un pui de somn sau se aşază în cap, ca să se odihnească.

Când dă lecţii de pian, mă mut cu geamantanul în dormitorul indian. E încântător să vezi o cameră ticsită cu cadouri de la tine. Cel puţin trei şiraguri de mărgele, o duzină de broşe, brăţări şi inele, trei tablouri, cutii pictate de mine, toate se integrează organic în decor, constat cu mulţumire. Mut pantalonii de lucru ai francezului pe fotoliul de lângă oglindă şi mă instalez în bârlogul lui. Când vorbesc de iubitul ei şi zic francezul, se amuză, pentru că şi eu sunt franţuzoaică pe ici, pe colo, un strop, cât îi şade bine unui român din clasa de mijloc cu multă şcoală făcută în zadar.

Helma mă pune să îi aduc din grădină ştevie, măghiran, praz, mărar şi leuştean. Nu sunt sigură că pot face diferenţa între leuştean şi pătrunjel, aşa că merg la risc. Curăţă cartofii fierţi în coajă cu nişte gesturi sigure, mânuieşte cuţitul ca un adevărat fachir, remarc. Am o obsesie legată de cuţite şi de simbolurile asociate lor. Cuţitul e un element despărţitor, taie, are muchii ascuţite, răneşte. Cuţitul poate fi linia de demarcaţie dintre două realităţi posibile. O tăietură poate însemna o decizie ireversibilă. Însoţită de o rană şi de durere. Un mânuitor de cuţite trebuie să aibă sânge rece, să facă faţă contactului cu sângele. Însăşi expresia living on the edge îmi aduce în minte imaginea unui cuţit. Duritate, strălucire, fascinaţia riscului. Cuţitul chirurgului poate salva vieţi.

— Ăsta nu e leuştean, e trifoi, râde Helma. O să mâncăm salată după gustul iepurilor.

Salata arată nemţeşte şi e delicioasă. Ultima oară am mâncat aşa ceva în Baden-Baden. Meniul principal e tot verde: cu broccoli, fasole, mazăre, dovlecei gătiţi la abur şi pesto.

A fost o zi încărcată, Helma a dat cinci ore de meditaţii, am făcut piaţa în oraşul vecin, am dat o fugă prin câmp, cu maşina, vreo 7 mile, ca să ajungem la o seră de unde pianista mea să-şi aleagă răsaduri de castraveţi, şi m-a apucat panica în maşină când am realizat că nu băusem apă de aproape 18 ore.

— Rezistă, o să fii bine, vei supravieţui, m-a încurajat nemţoaica şi am rezistat.

După ce am băut ca o cămilă, m-a rugat să îi plimb câinele. Nu, asta nu! Pe cât de încântători i-am găsit pe pisoiaşii care abia făcuseră ochi şi pe care trebuia să îi sustrag ba din cadă, ba de sub pernă, ba din valiză, pe-atât de antipatic îmi era Marthy, cu respiraţia lui împuţită şi cu obsesia de a se culca lângă mine şi de a-mi linge mâinile. Mirosul de câine e dezgustător. Iar atunci când se apropia cu botul de obrazul meu mă apuca fandaxia. „Nu! Nu mai bine studiez eu la pian şi îl plimbi tu?“, am îndrăznit să glumesc. Dar nu era de glumă, avea un recital în două zile care chiar trebuia pregătit. Nu mi-a dat lesă, ci doar o pungă cu biscuiţi canini cu care urma să îl ademenesc, dacă era să se îndepărteze prea mult, mi-a indicat drumul prin fundul curţii spre pădure şi a trebuit să îmi iau misiunea în primire. Nemţii, credeam eu pe atunci, sunt cel mai greu de refuzat sau înduplecat. Între timp, am descoperit neamuri şi mai aprige.

1578 După bătălia de la Zivin / Eyālet-i Čildir / Georgia

Ultimele fâşii de lumină stacojie fură înfulecate de întuneric, iar noaptea se aşternu ca un voal de smoală peste pământul care fumega încă şi peste valea din care răzbăteau gemetele muribunzilor, amestecate cu fornăitul cailor în agonie şi cu ţipetele vulturilor dând târcoale leşurilor. Mirosul greu al măruntaielor putrezite împrăştiate pe front însoţea răsuflarea acelui freamăt sinistru de sub giulgiul nocturn. Întregul câmp de bătălie îi păru lui Mehr un animal uriaş care se zbătea, implorându-i, parcă, ajutor. Dacă ar fi putut să oprească acel spectacol al morţii cumva, să anuleze totul printr-o rugăciune, să facă să dispară dintr-odată toate vaietele şi tot acel supliciu al cărnii şi al sângelui vărsat în numele gloriei Semilunei! Îi trecu prin gând că i-ar fi fost mai uşor dacă s-ar fi aflat el însuşi printre răniţii care zăceau în iarbă, durerea fizică l-ar fi împiedicat să simtă chinul neputinţei şi frigul pe care i-l împrăştia în oase şi în viscere imaginea acelor nefericiţi pe care sorţii aleseseră să îi trimită în acele ore în rai sau în iad. Se întrebase adeseori dacă era, într-adevăr, posibil ca toţi necredincioşii să ajungă în iad. De vreme ce trăiseră în legea altor credinţe şi nu avuseseră ocazia să cunoască sfintele învăţături ale Profetului, cum ar fi putut fi osândiţi pentru necredinţă? Oare nu prin voia lui Allah se întâmplau toate pe pământ? Nu trăiam toţi sub aceleaşi stele? Iar dacă El lăsase atâtea neamuri, triburi, obiceiuri şi credinţe să existe, nu era asta, oare, cu un rost? Legile firii nu erau aceleaşi pentru toţi? De ce n-ar fi fost şi cele ale sufletului? Fusese o zi senină, de o frumuseţe stranie, desprinsă, parcă, dintr-o altă lume, o zi a cărei lumină îi amintea de verile copilăriei petrecute pe ţărmul Mării Negre. De când fusese uns ameji¹ şi tălmaci de limbi, după bătălie, la lăsarea nopţii, aştepta să adoarmă gărzile, se strecura afară din cort şi le şoptea rugăciuni muribunzilor din tabăra duşmanilor. Dacă deveneau musulmani în ultima clipă aveau, poate, o şansă să ajungă în rai.

Trebuia să umble cu grijă, nu cumva să fie zărit de vreunul dintre ienicerii de pază; dacă ar fi fost prins îngrijindu-se de adversari, nu doar el, ci şi fratele lui, Aden, ar fi avut de îndurat pedepse crunte şi, cu siguranţă, şi-ar fi pierdut amândoi slujbele, fiind declaraţi trădători. Aden, care era comandant de cavalerie şi avea ceva trecere la curtea sultanului, aranjase ca Mehr să fie numit în funcţie şi să-l poată însoţi în campaniile militare.

Despre sultanul Murad al III-lea, care venise la tron de patru ani, se zvonea că-i plăceau mai mult curmalele, vinurile de Burgundia şi prafurile din Indii decât învăţăturile Profetului, că se arăta destul de riguros, ce-i drept, în respectarea sfintelor scripturi, când era vorba de păcatele supuşilor, dar predispus la interpretări dintre cele mai ingenioase, când era vorba de păcatele proprii. Unii dintre viziri şi eunuci vorbeau că ar fi avut curajul unui struţ şi voinţă de cameleon, că avea o chemare pentru chiolhanurile cu mese copioase şi că aprecia mai cu seamă dulciurile pe bază de fistic şi de smochine, dansurile şi compania filfizonilor, a acelor târâie-brâu spilcuiţi din tagma artiştilor. Renaşterea izbucnise ca o epidemie în vestul Europei, corupând curţile marilor regate şi aristocraţia, şi se pare că microbul îl atinsese şi pe sultanul care trăia înconjurat de tălmăcitori de vise, astrologi, saltimbanci şi bufoni, fiindcă era mai preocupat de secretul sticlei veneţiene şi de taina fabricării rachiului scoţian decât de soarta armatelor sale. Se pare că avea o slăbiciune pentru cadânele cu pielea foarte albă, iar gurile cele mai slobode şuşoteau cum că domnia o lăsase pe mâna femeilor seraiului, ceea ce nu era chiar cel mai rău lucru cu putinţă, căci acestea se arătaseră mai pricepute în buna orânduire a imperiului decât se dovedise el vreodată. Nu participa niciodată personal la campaniile militare, îşi lăsa beii să ia toate deciziile importante şi să cârmuiască oştirile şi populaţiile cucerite după bunul lor plac.

Mehr nu putea suferi acest cuvânt: duşman. Oamenii, care trăiau pe alte meleaguri, cu care ai fi putut trăi în armonie dacă îi lăsai în plata Domnului, neamuri din care se trăgeau negustori şi vraci cu care împărţeai acelaşi soare, aceeaşi pâine şi aceeaşi apă, în marile cetăţi, se prefăceau dintr-odată în duşmani dacă pământurile lor de baştină erau vizate de ambiţiile vreunui sultan. Poporul lui era unul de prădători, iar duşmanii erau, de fapt, nevinovaţii sacrificaţi Semilunei, dar el nu se simţea un animal de pradă. O parte dintre ieniceri erau neamuri cu cei pe care erau nevoiţi să-i ucidă în bătălii. Ce fel de duşmani erau ei cu aşa-zişii inamici? Oare nu învăţau trădarea încă din copilărie, când erau antrenaţi să lupte împotriva celor care le fuseseră fraţi sau să îi privească, dintr-odată, ca pe nişte străini? El însuşi se simţea, întru câtva, un venetic în lumea otomană, nu atât pentru că bănuise că ştiau şi spuneau adevărul slugile pe care le surprinsese vorbind în casa tatălui său, pe când avea cinci ani, despre faptul că mama lui nu fusese cea de-a doua soţie a acestuia, ci o sclavă sârboaică, o femeie de o frumuseţe care ar fi făcut să se îmbolnăvească de invidie orice cadână de la curte şi care murise la naştere, cât pentru că el însuşi simţea că nu-şi găseşte rostul pe acele meleaguri şi printre acei oameni… Era evident că avea alt sânge, era singurul blond dintre fraţii lui şi avea un caracter mai blând. N-avea aceeaşi plăcere pe care o aveau ei să se întreacă în încercările cu arcul sau în mânuirea cuţitului, iar acesta ar fi putut fi un semn că nu avea întru totul sânge otoman. Deşi nu se dădea în vânt după jocurile violente şi evita conflictele şi bătăile, avea forţă în braţe şi agilitate în mişcări, gesturi rapide de apărare. De vreo câteva ori sărise în apărarea fratelui său preferat, Abdul, care, deşi era cu un an mai mare, era sfrijit şi fără prea multă vlagă, şi atunci reuşise să-şi spele ruşinea răpunând la pământ doi dintre vlăjganii cei mai temuţi de pe uliţa unde crescuseră. Dar ceea ce îl făcea să se simtă în exil în cetatea Istanbulului era faptul că suferea de un alean după nu se ştie ce, ca şi cum o parte din sufletul lui ar fi fost surghiunită la mii de leghe distanţă sau ar fi plutit în derivă, ca o corabie naufragiată, pe deasupra unui hău dureros. Vâzându-l mereu tăcut şi cam însingurat, adeseori căzut pe gânduri, tatăl lui îl întrebă ce anume îl tulbură, dar băiatul nu ştiu să răspundă. Fiind alai bey², tatăl îşi putu permite să cheme cei mai renumiţi vraci să îl consulte şi toţi îl declarară bolnav de melancolie şi îi prescriseră diverse remedii din tincturi dintre cele mai exotice, preparate prin toate colţurile lumii, dar niciunul nu se dovedi a fi în măsură să îi aducă, dacă nu vindecarea, măcar o alinare. Cu vârsta, Mehr învăţă să-şi ascundă melancolia, însă nu şi de privirea pătrunzătoare a primei lui soţii, Hayal, care reuşise să-i desluşească tristeţea încă de când îl zărise pentru prima dată în casa unor rude îndepărtate comune, în pofida strădaniilor lui de a glumi din orice. Prezenţa ei, plină de farmec, blândeţe şi voioşie, reuşi să-i încălzească inima o vreme şi să i-o facă să tresalte, iar seninătatea ei se dovedi capabilă să-l ţină, preţ de vreo doi ani, într-o stare de mulţumire şi tihnă în care se arătă mai întreprinzător şi mai plin de voinţă decât îi stătuse în fire până o cunoscuse, dar din care alunecă din nou în preajma vârstei de treizeci de ani. Preocupările lui erau mereu legate de ceea ce se întâmpla în afara graniţelor imperiului, îşi petrecuse prima tinereţe închis în biblioteci, studiind limbile, obiceiurile, credinţele şi istoria altor neamuri europene. Aşa ajunse unul dintre cei mai buni tălmaci de limbi din Istanbul. Nu se simţea deloc străin de cei cărora ajunsese să le cunoască nu doar graiul, ci şi felul de a fi şi înţelege lumea, de toţi acei evrei, arabi, maghrebieni, bulgari, croaţi, români, veneţieni, francezi care se perindau prin talciocul şi pe uliţele Istanbulului, ci mai degrabă străin de propria lui viaţă, de parcă un rău fără nume i-ar fi măcinat sufletul, împiedicându-l să trăiască în prezent. Boala melancoliei, cu care ajunsese să convieţuiască, îl părăsea temporar atunci când studia sau când îşi lipea trupul de cel al unei femei, mai ales atunci când se îndrăgostea de câte o frumoasă necunoscută, dar devenea chinuitoare atunci când avea de a face cu cruzimea şi cupiditatea semenilor, în zori sau în amurg şi în preajma câmpurilor de luptă. Uneori, rugăciunile îi uşurau sufletul, dar nu se întâmpla întotdeauna. N-ar fi îndrăznit să vorbească nimănui despre aceste frământări, poate doar soţiei lui, Meryem, cea de-a doua, al cărei suflet milos i-ar fi tolerat slăbiciunea şi i-ar fi înţeles mâhnirea.

Două gărzi moţăiau la intrarea în cort, cu tâmplele sprijinite de stâlpii de lemn ai cortului şi cu degetele răsfirate peste tecile iataganelor. Mehr înaintă cu băgare de seamă spre grajdul de campanie unde se aflau găleţile cu apă destinate oştenilor şi animalelor. Înşfăcă două găleţi şi se îndreptă, mai întâi cu paşi grăbiţi, până ieşi din împrejurimile corturilor, apoi cu inima strânsă şi cu lentoarea cuiva care înainta printr-o mlaştină spre animalul uriaş din vale, care se zvârcolea pe sub pânza întunericului. Ducea cu el mereu o ploscă din piele de cămilă, în care ţinea rachiu englezesc din cel mai tare, luat de la un negustor din Istanbul, şi nişte săruri olandeze, despre care se spunea că, odată inhalate, îţi dezvăluiau misterele raiului. Mai purta cu el, într-o butelcă, un suc făcut din mandragoră, despre care ştia că alină orice durere. Nu îndrăznise niciodată să se atingă de aceste leacuri pentru că vracii de la care le procurase îl avertizaseră în privinţa pericolului de a-şi pierde acuitatea simţurilor. Are cu el un khanjar pe care îl împlântă în pieptul cailor muribunzi, ca să le curme chinul. I-a fost greu să ucidă un animal, chiar ştiind că în felul acesta îl eliberează. Prima oară a făcut-o când avea doar 20 de ani, în deşertul tunisian. Un câine scheletic, care nu se mai putea ţine pe picioare, l-a privit stăruitor în ochi, implorându-l să-l cruţe de suferinţă. O forţă venită parcă de dincolo de el i-a condus mâna atunci când i-a înfipt în piept cuţitul şi i s-a părut că animalul îi mulţumeşte. Ochii aceia l-au urmărit ani la rândul şi l-au făcut să-şi rişte cariera şi reputaţia, ba chiar viaţa, alinând sau punând capăt durerii duşmanilor ale căror măruntaie împrăştiate pe câmpurile de bătălie erau menite să hrănească jivinele pământului şi orgoliile sultanilor. Se aplecă asupra unui muribund cu picioarele sfârtecate de tun şi-i dădu să bea apă, şoptindu-i la ureche o rugăciune. Poate că Allah avea să îl primească, totuşi, în rai. Nu cunoştea graiul georgienilor. Limba lor nu avea nimic în comun cu cele cunoscute de el şi nici cu altele europene. Avea un sunet cald şi armonios, care amesteca în chip melodios, cu moderaţie, vocale şi consoane. Fiecare limbă are o muzică a ei, dar cea georgiană conţinea, parcă, ecourile unei lumi străvechi pe care şi-o imagina scăldată într-o lumină sidefie şi care îi părea, în mod straniu, familiară. Cel lângă care îngenunchease era un băiat tânăr, n-avea mai mult de 18 ani. Auzise, în talciocul din Istanbul, un fachir indian vorbind despre o licoare făcută din cucută şi alcool, care putea îndepărta durerea fără să ucidă, dacă era întrebuinţată în cantitatea adecvată: nu mai mult de patru-cinci picături. Membrele îţi amorţeau, ca prin farmec, iar trupul devenea rigid şi fără simţire. În Anglia, auzise că foloseau un amestec asemănător atunci când amputau mâini şi picioare şi căruia îi ziceau dwale. Poţiunea se prepara din suc de salată verde, fiere de vier, opiu, măselariţă, suc de cucută şi oţet, iar tinctura se punea în vin la sfârşit şi i se oferea nefericitului care avea să fie măcelărit. Uneori, adormeai, dar puteai rămâne şi treaz. Era ca şi cum ai fi paralizat dintr-odată. Efectul era temporar, dar nepreţuit. Fie şi câteva ore fără suferinţă erau mană cerească pentru răniţii căzuţi pe front. Unora nu mai avea ce să le facă decât să le închidă ochii.

Câteva sute de morţi şi alte sute de răniţi aveau să fie preţul pentru notiţa pe care avea să o redacteze a doua zi şi să o trimită Sultanului: Armata noastră a ieşit victorioasă. Provincia Samtskhe-Javakheti a Georgiei va fi anexată Imperiului Otoman.

1. Funcţie în Imperiul Otoman pentru cel care primea petiţii.

2. Colonel de cavalerie în armata otomană.

Kinky stuff

— Oricine e bine să fie puţin kinky în gusturi şi în simţiri, îmi zice Helma.

Problema e că, mie, noţiunea de kinky nu îmi e foarte clară; tind să-i atribui proprietăţile unui fel de cool cu accente de obrăznicie punk şi cu o expresivitate mai degrabă din zona funky, ca să o spun cât mai pe înţelesul unui băştinaş londonez.

Grijulie, cum o ştiu, m-a întrebat dacă am suficientă lenjerie intimă adecvată. Adevărul e că nu am… M-am bazat întotdeauna mai mult pe forţele proprii decât pe accesorii şi stimulente artificiale, îi explic.

— Foarte rău că n-ai. Să-ţi iei. Dacă vrei, îţi dau eu.

Nemţoaicele au un talent aparte de a fi directe şi explicite.

În prezent, cel mai kinky lucru cu putinţă mi se pare faptul că îl plimb pe Marthy. Încerc să îl ţin cât mai la distanţă, deşi el e al naibii de prietenos. Îmi imaginez că fiara mea blondă are un câine, ca să îmi diluez ostilitatea, dar nu ţine. Şi dacă ar fi câinele lui, tot aşa de peste mână mi-ar fi să îl plimb. Tresar mereu de teamă că se va năpusti asupra mea cu labele pline de noroiul din pădurice. Oare ce mă împiedica să sfidez indicaţiile stăpânei şi să îl duc într-o zonă asfaltată din stradă? Mă împiedica Marthy însuşi, care nu părea interesat să asculte de niciuna dintre comenzile mele, chit că încercam să îl momesc cu biscuiţi canini. El avea traseul lui, ritualurile lui, ververiţele lui de fugărit. Abia după jumătate de oră se lasă înduplecat să ne întoarcem acasă.

Pisicile simt când sunt dorite şi când au de-a face cu un ins care preferă să le ţină la distanţă, mai precis se simt. Câinii, nu… Dacă ei te plac, e treaba ta că n-ai chef să fii lins sau că nu îţi face nicio plăcere să le simţi respiraţia grea în ceafă. Mă aşez pe scări, cu Marthy lângă mine, care este exasperant de afectuos, şi o ascultăm pe Helma cântând divin Chopin şi înjurând, la fel de divin, pe nemţeşte, văzând că nu reuşeşte să-şi mişte degetele pe clape decât cu jumătate din viteza la care ar fi trebuit, după socotelile ei.

Ce suntem noi, Helma? Genul de europeni, migratori, nomazi, care practică transhumanţa dintr-o ţară în alta. Suntem mai degrabă paneuropeni decât nemţi, români, francezi, spanioli. Avem un univers figurativ comun, o istorie comună. Bănuiesc că şi mândrul meu e european. Pare metalist, după stil. Ce e cert e că nu e vorbitor nativ de engleză şi că nu e chinez sau japonez. Primesc un SMS exact atunci când gândul îmi alunecă spre el, languros: I’m curious how you body looks from behind.

I-am răspuns cu aplombul unei dive porno şi fără nicio ezitare. Ba chiar i-am trimis şi o poză edificatoare, în caz că doar vorbele nu l-ar fi excitat destul.

N-am mai făcut aşa ceva niciodată. Nu am mai îndrăznit să mă aventurez la o întâlnire cu un necunoscut total. Sigur că te întâlneşti cu oameni cunoscuţi mai întâi pe internet, dar ăia îţi dau nişte date prealabile, ştii de unde să îi iei. Pe când, despre el, habar n-aveam nimic şi refuza să îmi dea orice indicii. Nu era genul de tocilar de Cambridge pe care îl recunoşti de la o poştă. Asta era clar. Nu ştiam de unde să îl iau decât din sânge. Oare sângele m-ar putea trăda? Tot ce ştiam e că e şocant de frumos, ireal. Şi că locuieşte undeva în Nordul Londrei. A trebuit să insist să mi se arate prin video, ca să mă asigur că există cu adevărat. Uite ce e, am spus, abia articulând cuvintele, vreau să îţi fac nişte poze, atât. Ne întâlnim ca să îţi fac poze. Sunt profesoară de artă şi nu pot rata şansa de a-ţi studia frumuseţea îndeaproape şi de a o imortaliza. El a râs îndelung şi a obiectat, arătându-se sceptic la adresa competenţei mele în domeniul estetic, de vreme ce îl vedeam frumos, şi a insistat, în pofida plăpândelor mele tentative de a opune rezistenţă, să-mi spună că va trebui să îmi fie mai mult decât model, căci nu se va putea abţine să nu mă atingă, dat fiind că mă găsea a naibii de sexy. M-a agăţat ca ultimul golan, iar eu, în loc să îl pun la punct sau măcar să fac puţin pe nebuna, m-am găsit să mă adresez lui ca la confesional şi să-i spun adevărul şi numai adevărul. I-am scris textual că aş fi o pradă prea uşoară şi că îmi va zdrobi inima. Că îl găsesc primejdios de atrăgător, că voi face o pasiune pentru el, ceea ce nu îmi pot permite, şi că bine ar fi să ne rezumăm la afacerea cu pozele. Din cât mă cunoşteam, nici măcar nu îmi plăceau blonzii, iar un blond cu ochii albaştri e un clişeu. Dar era ceva straniu în fizionomia lui. Era un blond total atipic, care nu aducea nici cu imaginea unui slav, nici cu cea a unui scandinav sau olandez. Şi, cu siguranţă, nu era englez. Ar fi putut fi croat, m-am gândit eu, la un moment dat, sau german. Nu ştiu de ce. Deşi nu avea cum să fie nici german, deoarece culoarea pielii lui avea o nuanţă palidă, uşor arămie, în vreme ce nemţii sunt rozalii. Expresiile feţei lui purtau amprenta melancoliei grele, a amiezilor toride, acelea care te destramă. Un amestec fatal de melancolie şi fierbinţeală.

Am un fetiş, deşi cred că nu acesta este termenul adecvat. În fond, fiecare om are ciudăţeniile lui, ceva straniu, curios sau, voilà, kinky. Toţi bărbaţii care mi-au plăcut vreodată s-au născut în aceeaşi săptămână, la început de august. Întotdeauna m-am îndrăgostit înainte de a o afla. Gata, am spus-o. Oricât de bizar ar părea, acesta este adevărul şi motivul pentru care m-am hotărât să scriu toată această poveste care, ştiu, este deocamdată dezlânată. E ceva, cu adevărat torid, în felul de a fi al acestor creaturi masculine pe care animalul din mine le găseşte absolut irezistibile. Ce fel de frumuseţe e cea care mă subjugă aşa?

Fiara cea blondă mi-a răspuns cu tupeu că e, într-adevăr, periculos, dar că mă găseşte în ultimul hal de apetisantă şi că va trebui să mă supun chemării naturii.

Într-un fel, îţi convine că nu îi pasă cine eşti şi ce ai în cap, ce conturi ai în bancă, ce familie, e o dovadă că dorinţa e pură. Dorinţa e cu atât mai pură, cu cât te vizează într-o formă mai puţin trecută prin filtre sociale.

Prima întâlnire s-a consumat pe internet, în faţa camerelor video, şi a fost stranie. N-am reuşit să obţin de la el niciun fel de informaţii. Şi nici nu părea să îl intereseze să afle despre mine ce şi cum.

— Nu vreau să te cunosc, vreau să te trăiesc, mi-a tăiat-o scurt. Oamenii au impresia că se cunosc doar pentru că văd aceleaşi filme şi se îmbracă la fel. Sau cred că pot cunoaşte realitatea uitându-se la televizor. Aşa că propun să o lăsăm mai moale cu blestemata asta de cunoaştere.

Suna incredibil de dur ce îi ieşea pe gură, prin contrast cu aerul boem pe care îl afişa şi cu tonul calm şi aproape suav al vocii. Şi avea zâmbetul meu. E posibil ca tocmai acest detaliu să fi jucat un rol decisiv. Dar n-am să pot şti niciodată. Vorbea o engleză foarte curată, cu un accent imposibil de identificat. Pronunţa years ca băştinaşii… ceea ce era semn că a învăţat limba la faţa locului. Niciun venetic nu e în stare să spună years ca britanicii, oricât de bine ar stăpâni limba. Spre deosebire de englezi, care articulează cuvintele cu un aplomb aproape iritant, uneori, şi care vorbesc tare şi răspicat, fiara cea blondă vorbea pe un ton discret, intimist, aproape în şoaptă. Nu putea fi german. Germanii sunt mai direcţi în felul de a intona cuvintele şi mai dintr-o bucată. Scandinavii nu au semitonuri în simţire. Olandezii au un fel de a vorbi mai cerebral şi mai demonstrativ; or, frumosul meu anonim era introvertit şi secretos şi prea puţin demonstrativ.

— Indiferent ce ţi-aş spune, poţi să mă crezi sau nu. Tocmai de aceea n-are nicio importanţă ce îndrug. Dacă ţi-aş spune că am studii doctorale, te-ar încălzi cu ceva?

— Da.

— Cunosc nişte băieţi englezi cu studii doctorale care s-ar bucura să crape jumătate din omenire. Dar în ei ai încredere, nu? Dacă am vorbi despre cursul valutar, te-ai simţi mai apărată? Ai avea impresia că te afli pe un teren mai familiar?

M-am văzut nevoită să îi dau dreptate. Era iluzoriu să crezi că poţi cunoaşte un om din asemenea informaţii. Mi-a zâmbit cu tristeţe. Avea un zâmbet de om însingurat şi nişte ochi adânci, de un albastru intens, cu reflexe turcoaz. Apoi şi-a lipit palma dreaptă de ecran şi mi-am lipit şi eu palma de a lui, instinctiv, şi am tăcut. Am tăcut câteva minute bune, cred că aproape 10 minute, ceea ce e imens. Să te uiţi în ochii cuiva, fără să vorbeşti, preţ de 10 minute e o experienţă de o intensitate halucinantă. A remarcat că purtam la gât pisica de argint cu semilună. L-am lămurit că e zodia mea, la celtici, şi că pisica e animalul meu fetiş.

— Interesant…, a spus, învăluindu-mă într-un surâs ambiguu.

În camera în care stătea, soarele pătrundea printr-o fereastră cu grilaj de fier, pe care o avea în spate, şi conturul corpului lui părea înconjurat de o pulbere fină şi aurie, ca o ceaţă mistică.

— Spune-mi măcar că nu mă vei răni deliberat.

— Şi, dacă ţi-aş spune, m-ai crede?

— Spune-mi adevărul.

— Sunt periculos. Nu asta îţi place la mine?

*

În primul rând că, în româneşte, urât şi a urî sunt rude de sânge. Nu poţi decât urî un om urât. Sau, altfel spus, urâţii sunt demni de ură.

În al doilea rând că nu m-ar chema Esmeralda, ci Mariana sau Gloria.

Şi, în al treilea rând, n-aş reuşi să storc lacrimi nimănui, pentru că femeile urâte nu sunt luate în serios ca eroi dramatici, ele sunt măturate cu privirea în tramvaie, împinse în alimentară, înjurate la stop, ele sunt pedepsite la serviciu atunci când greşesc, li se cer întotdeauna cei 10 bani după care sunt nevoite să scormonească în portofel o vreme îndelungată, la casă, nu le deschide niciun bărbat uşa la intrarea în instituţii, ba chiar intră ei înainte şi le trântesc uşa în nas, nu se ridică nimeni să le cedeze locul în metrou, nu le zâmbeşte nimeni în magazine sau pe stradă şi aşa mai departe. Femeile urâte pot fi şi atractive fizic, să ne înţelegem. Urâţenia nu este nici o proprietate a proporţiilor corpului şi feţei, nici o stare de spirit, nici un fel de a fi dizgraţios, nu. O iei pe Michelle Pfeiffer, extragi din întrupare fiinţa-locatară, o înlocuieşti cu alta şi, dintr-odată, această frumuseţe planetară devine urâtă, ca prin farmec, dacă noul locatar al bunătăţii de corp e una ca mine, care a fost dresată să creadă despre ea că e dizgraţioasă, ştearsă, prea cuminte şi că n-ar putea seduce nici un marinar beat de 150 de kile, dacă ar rămâne doar ei doi pe o insulă pustie. Ca să rezum: urâţenia e dresaj.

Până la 40 de ani am trăit în pielea unei urâte. M-am îmbrăcat şi m-am mişcat ca o fată urâtă, în adolescenţă am avut anorexie, sperând să scap de urâţenie împreună cu carnea şi grăsimea de pe oase. Un schelet e întotdeauna frumos. Slăbiciunea avea să îmi spele trăsăturile şi formele. Toate femeile schiloade seamănă între ele şi, în plus, sunt privite cu fascinaţie. Aveam şi gesturi stângace, de fată urâtă, îmi muşcam mereu buzele sau rânjeam crispat. Şi eram cam împiedicată. Pe urmă, ca tânără adolescentă, am devenit hippioată. Viitoarele intelectuale încep prin a fi hippioate. Se îmbracă aşa-zis „natural“, se poartă „natural“, refuză tocurile din principiu. Poartă chiloţi de bumbac şi sutiene cu efect de micşorare sau bustiere sport. Nu încearcă să provoace decât prin replici acide, îşi ascut limba şi umorul, dar n-ar purta o fustă strâmtă nici sub ameninţare. Androginizarea lor se produce rapid, pentru că împrumută stilul şi felul de a vorbi ale colegilor de şcoală de sex opus. Hippioatele sunt toate urâte, să fie clar. Nu e vorba despre cum arată, ci despre cum se poartă, ce transmit… Aşa, fizic vorbind, eu eram peste medie: eram chiar de nota 8-8,50, unde de 10 n-am cunoscut decât o singură adolescentă cândva, genul de nimfetă. Era cu un an mai mică decât mine, nepoata unei cunoscute poete care a fost şi ea, cândva, o femeie fatală. Dar poţi arăta bine şi să fii urâtă, asta vreau să zic. Aveam şi am încă o carnaţie senzuală, sunt şi hipersensibilă de altfel. Am o faţă destul de atrăgătoare, cu proporţii bune, nu foarte simetrică, dar nici dizgraţioasă. Dar am fost dresată să fiu urâtă. Şi ca tânără femeie tot urâtă am fost. Deşi mă mişcam cu o oarecare graţie, n-am reuşit să-mi vindec nici timiditatea, nici senzaţia că sunt un animal greoi şi neîndemânatic, senzaţie care mi se impregna în gesturi şi în cifrul paşilor, în expresiile gesturilor necontrolate. Ce e urâţenia? E ceea ce ţi se întâmplă. Ţi se spune: eşti o fată deşteaptă de mică, eşti condiţionată, ca un şobolan de laborator, să fii premiantă şi să dispreţuieşti toate fasoanele feminităţii. Asta o dată. E felul în care te văd ceilalţi în virtutea a ceea ce ai fost programată să fii şi să transmiţi. E felul în care ajungi să te vezi tu, prin prisma educaţiei de sine primite dinafară. E un amestec de timiditate, inhibiţie şi ruşine de propria imagine şi identitate fizică. Mama mă lăuda: dacă aţi şti ce talentată e! Şi aşa am şi fost. Am avut la talent, de mi-a ieşit pe nas.

Şi, nu în ultimul rând, contează mediul în care te mişti. Eu m-am perindat printre tocilari care îşi ţineau atât de bine ascunse poftele, încât ai fi putut jura că nu le au şi care nu ţi-ar fi făcut un compliment cu substrat interpretabil nici ameninţaţi cu castrarea.

La un moment dat, nu mi-am mai ros unghiile şi pieliţele degetelor. Cred că prin facultate am scăpat brusc de nărav, la puţin timp după ce mi-am pierdut virginitatea. Prima oară am făcut-o în regim de urgenţă, ca o intelectuală adevărată. Am făcut-o cu un anume Marius, care era obsedat de Marilyn Monroe. Îmi încolţise groaza c-am să mor virgină dacă nu acţionez ferm şi hotărât. Fără ezitări şi fără milă. Deşi trăsăturile mele sunt cât se poate de armonioase şi luate separat, şi împreună, deşi am coapse frumoase, şolduri mici, talie cabrată, un corp de tip clepsidră, sâni măricei, tot n-am reuşit să înduplec niciun mascul din anturaj să-mi spună că sunt frumoasă, deşi o singură replică mi-ar fi salvat viaţa, aş fi ţinut-o minte şi m-aş fi bucurat de ea ani la rândul.

Mi-am luat şi doctoratul tot în calitate de tânără femeie urâtă. Femeile frumoase nu fac zeci de ani de studii şi de şcoală, se mărită repede sau sunt curtate până la adânci bătrâneţi şi au slujbe feminine, dezirabile: sunt actriţe, dansatoare, secretare, nu cercetătoare. E adevărat că, totuşi, am studii de estetică. M-a obsedat frumuseţea. Desigur.

Mi s-a spus mereu că îi sperii pe bărbaţi ba cu mintea mea, ba cu pasiunea mea, ba cu cultura… Dumnezeule, dar ce-i cu ei? De ce or fi aşa de fragili?

Am încercat o vreme să disimulez, să fac pe nebuna, să mă dau golancă, să fac pe fioroasa sau pe tâmpita, pe nebuna satului, m-am străduit să par impetuoasă sau, dimpotrivă, excesiv de discretă, să mă arăt ba îndrăzneaţă şi categorică, ba ezitantă şi sfioasă. Am mers la coafor. Am purtat tocuri. Mi-am pus rochii mulate. M-am dus la sală. Mi-am exersat mersul de gazelă. Mi-am încărcat toate armele seducţiei după reţetă şi tot nimic. Toată tinereţea m-am chinuit să devin o femeie atrăgătoare şi am eşuat. O singură dată mi-a părut că mă priveşte cu oarecare fascinaţie un amant al meu, scandinav, dar i-a trecut repede. Atunci când primul coate-goale, care îşi dorea să fie întreţinut, mi-a prins slăbiciunea, s-a apucat să îmi spună că-s frumoasă şi am semnat actele la primărie. N-am mai stat să mă uit că era un puturos şi un arţăgos fără pereche. Femeile, chiar şi cele urâte, poartă în ele o fiinţă ancestrală care le face dependente de nevoia de a se şti dorite, iar a-i spune unei femei că e frumoasă este o garanţie a dorinţei. Eşti frumos atunci când eşti dezirabil. Oamenii frumoşi sunt iubiţi. Oamenii frumoşi nu sunt niciodată singuri. Asta e cea mai clară dovadă că sunt urâtă, mi-am spus-o mereu: sunt singură.

Cine ar fi crezut că, dintr-odată, fără niciun semnal prealabil, am să mă transform în contrariul a tot ce fusesem vreodată?

Fiara cea blondă s-a minunat când i-am zis ce ştiam eu despre mine – că sunt destul de inhibată şi timidă, după ce îi scrisesem vreo duzină de scrisori în care îi relatam cu lux de amănunte fanteziile mele şi îmi sfâşiasem sutienul în faţa videocamerei, la a doua întâlnire pe net. „Dacă tu eşti timidă, mă întreb cum e o femeie ceva mai dezinvoltă“, a comentat el. Şi mi-a mai spus you’re widely sexy!, ceea ce era mai mult decât aş fi sperat vreodată. Şi culmea e că avea dreptate, am avut atunci revelaţia… Ştiam că nu minte… ştiam că aşa sunt şi că ghinionul meu fusese că trăisem printre bărbaţi cu handicap, pentru care o discuţie de trei ore despre Hegel era mai captivantă decât imaginea nurilor mei, care unui tip normal i-ar fi blocat, temporar, darul gândirii. Cei din anturajul meu erau în stare să-ţi dea citate din Epictet şi să-ţi vorbească de muzica gregoriană la 9 dimineaţa, pe stomacul gol, sau să te contrazică, la miezul nopţii, pe un ton incandescent, cu ochii împăienjeniţi de somn, pe tema conflictului dintre Sfântul Augustin şi maniheişti sau a distincţiilor incontestabile dintre expresionismul abstract timpuriu marca Klee şi cel târziu, cu accente de postmodernism avant la lettre, marca Rothko. Gen…

Dar revelaţia, ca să fiu mai explicită, n-a fost că eram frumoasă. Ce am descoperit a fost în ce consta esenţa frumuseţii pe care eram eu dispusă să o recunosc. Un om capabil de pasiune este inepuizabil. Un om frumos este unul care poate simţi şi cultiva pasiuni. Iar fiara mea blondă era, cu siguranţă, un bărbat frumos. Prin opoziţie, urâţenia era totuna cu simţirea moderată, minoră, comodă. În artă, lipsa de expresivitate echivalează cu această sterilitate sufletească. Am realizat atunci, în momentul revelaţiei, că de ani de zile nu mă mai revoltă urâţenia, meschinăria umană, care în adolescenţă îmi creau coşmaruri. Nu mai sunt dispusă să iau în serios răutatea, cinismul şi egoismul. Pur şi simplu, mă lasă rece, mă plictisesc.