Sarah Chiche, Une histoire érotique de la psychanalyse. De la nourrice de Freud aux amants d’aujourd’hui

© 2018, Editions Payot & Rivages

© 2019 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7734-4

ISBN PDF: 978-973-46-7735-1

ISBN print: 978-973-46-7726-9

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: Félix Vallotton (1865-1925), Lâncezeală (1896), The Museum of Fine Arts, Houston

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

SARAH CHICHE este scriitoare, psiholog clinician şi psihanalist.

Lui J.A.

„Nu pot să-mi conformez viaţa unor modele, nici nu voi putea să fiu vreodată un model pentru cineva; în schimb, este foarte sigur că-mi voi dirija viaţa după ceea ce sunt, orice s-ar întâmpla.”

Lou Andreas-Salomé, Viaţa mea

Introducere

Etica focului

Totul e pierdut. De la copilul care am fost cândva ne-au rămas doar istorisiri deformate de timp, imagini vagi: de pajişti dreptunghiulare, puţin în pantă şi cu iarbă deasă, pe care ne-am jucat, de râuri unde, cu pantalonii suflecaţi până sub genunchi, am încercat să prindem peşti cu mâna, de clase cu miros de cretă şi de mare plictiseală, de paturi în care am crezut că murim de lene ori de teamă sau am visat că vom deveni indian, cosmonaut, frumos, curajoasă, alpinist, dansator, exploratoare, pilot de încercare, dresoare de cai sau scriitor, aşteptând să treacă anii şi să ne arunce în vârtejul adulţilor. Şi iată-ne. Am ajuns acolo. Şi nu vom regăsi niciodată căldura braţelor la adăpostul cărora au crescut speranţele noastre.

Cu o apă roşiatică

Totul e pierdut. Din casa lui Freud de la Viena, aflată pe Berggasse la nr. 5, n-a mai rămas decât un muzeu gol. Figurinele romane, statuetele egiptene, cavalerii din lut ars, mulajul basoreliefului Gradiva, mobila, oglinzile, draperiile, pernele şi chiar divanul au dispărut¹. Viena l-a dat uitării pe Freud, cum a dat uitării şi ce a făcut ea însăşi între 1938 şi 1945, pe motiv că, dacă Austria a fost invadată de Hitler, austriecii au fost doar victime, nu şi agenţi ai răului². Din părintele psihanalizei găsim doar marionete sau tricouri cu analyze me („analizează-mă”), pe care le putem cumpăra din magazinele de pe Kärntner Strasse, alături de halbe Klimt şi parfumuri „Johann Strauss pentru bărbaţi”.

Totul e pierdut. Şi totuşi, poate seara, la lumina lămpii, „ea mă spăla cu o apă roşiatică în care se spălase ea înainte”³. Printr-o frază, Freud fixează legătura trupească dintre el şi dădacă, evocată în autoanaliza lui ca fiind aceea care i-a fost „profesoară de sexualitate”. Nu-i cunoaştem numele cu certitudine. Biografii spun că se numea probabil Resi Wittek şi că familia Freud o întâlnise la Roznau, un oraş celebru în epocă pentru apele sale termale, sau Monika Zajic⁴, fiica unui fierar; sau Magdalena Kabat. Identitatea ei exactă s-a rătăcit. Rămâne convingerea că vorbea ceha, nu idiş, ca familia Freud, şi că era catolică. Şi mai rămân contururile unui chip sau, mai degrabă, ale unei personalităţi, trasate de cuvintele mamei lui Freud, care face portretul unei „persoane destul de în vârstă, foarte inteligentă”, care l-a „dus prin toate bisericile”. Dădaca nu era la fel de drăguţă ca mama lui, dar era mult mai afectuoasă. Să fi fost oare chiar atât de „bătrână şi urâtă” cum îi va spune mama lui Freud acestuia? Nu chiar atât de bătrână, dacă e să ne luăm după culoarea apei. Sângele, simbolul vieţii şi al morţii, în care copilul este scăldat curge dintr-un loc unde este pătrunsă femeia şi pe unde ies copiii.

Fără femei, n-ar fi existat psihanaliză

Încă de la început, femeile au fost motorul psihanalizei. Se aminteşte deseori că Freud a devenit psihanalist studiind femeile isterice şi că Lacan a ajuns şi el psihanalist ocupându-se de Aimée, o pacientă paranoică şi prinsă în plasa infernală a unei nebunii amoroase erotomane. Aceste poveşti sunt cunoscute. Le voi aminti pe scurt, dar cartea nu este construită în jurul lor. Mult mai mult mă interesează să arăt cum, de la bun început, femeile au clădit istoria psihanalizei ca teoreticiene, creatoare şi gânditoare sau, la fel ca dădaca lui Sigmund Freud, ca iniţiatoare. Impetuoase, combative, excesive, uneori fatale pentru cei care se apropiau de ele, ca şi pentru ele înseşi, femeile despre care este vorba în această carte au în ele un foc pe care nimic nu-l poate stinge, riscând uneori să fie mistuite de el. Aceste femei provin din Austria, din Rusia, din SUA sau din Franţa, din rândul marii burghezii, din clasa de mijloc sau dintr-un mediu foarte modest. Toate au în comun refuzul de a se conforma prescripţiilor şi normelor impuse sexului şi genului lor. Aşadar, această carte vrea şi să aducă un omagiu curajului şi libertăţii lor.

Cum să te reinventezi după o dezamăgire în dragoste, aşa cum au făcut Bertha Pappenheim sau Melanie Klein? Prin ce anume ne arată viaţa lui Lou Andreas-Salomé ce este o femeie liberă? Putem dori fără să dominăm, spre deosebire de ceea ce a făcut Carl Gustav Jung cu Sabina Spielrein? De ce ezitările lui Sándor Ferenczi între două femei sunt atât de bogate în învăţăminte? De ce unele sau unii dintre noi, ca Alexandre din filmul lui Jean Eustache La Maman et la Putain, nu pot să dorească ce iubesc şi să iubească ce doresc? Şi de ce, ca Marilyn Monroe, suferim întotdeauna aceleaşi dureri în dragoste? Cum ajungem uneori să urâm persoana cu care ne-am legat prin căsătorie, aşa cum s-a întâmplat cu Donald Winnicott şi prima sa soţie? Ce-i de făcut când, la fel ca Lol V. Stein din romanul scriitoarei Marguerite Duras reinterpretat de Lacan, gelozia ne torturează, ba chiar ne desfigurează? Prin ce miracol sau pentru a lupta împotriva cărui infern acceptăm ca persoana pe care o iubim să iubească o alta, fără a înceta însă să ne iubească, aşa cum au reuşit Virginia Woolf, economistul John Maynard Keynes şi ceilalţi membri ai celebrului Grup Bloomsbury în anii ’20 şi ’30? Putem rămâne analizantul/analizanta persoanei cu care trăim o poveste de dragoste, asemenea lui Catherine Millot şi Jacques Lacan?

Psihanaliza şi „poveştile” ei sunt în această carte o lupă prin care fiecare va putea, sper, să examineze cu subtilitate o experienţă amoroasă şi erotică universală, având unele detalii care, poate din fericire, i-ar scăpa altfel. Căci, vorba cântecului, totul se sfârşeşte rău în general. Dar cititorul poate fi liniştit: vom vorbi şi despre excepţii fericite. Idealul unei psihanalize încremenite, deconectate de realul timpului nostru şi al cotidianului nostru, nu este idealul meu. Important pentru mine aici este să-l fac pe cititor să-şi dea seama că poveştile acestor persoane, născute cu mult timp în urmă, ne privesc totuşi extrem de mult: ele istorisesc bucuriile, fascinaţia, amărăciunile noastre, momentele noastre de măreţie şi de suferinţă în confruntarea cu ceea ce ţine de dragoste şi de sex.

Iubirea e profund erotică

Din clipa în care vorbim despre iubire, sex şi psihanaliză, două întrebări se pun imediat. Psihanaliza (concret, terapia pe divan) ne învaţă oare ceva inedit despre iubire şi despre sexualitate? A creat ea un nou erotism, a dat ea naştere unor iubiri aşa cum n-au mai existat niciodată?

Nu este sigur că Freud a căutat mult pentru el însuşi ineditul iubirii. Dar a fost foarte sensibil, la fel ca marii dramaturgi ai vremii sale (de exemplu, Henrik Ibsen), la forma specială pe care o îmbracă conflictul profund erotic şi profund dureros dintre iubire şi dorinţa sexuală. În modul nostru obişnuit de a ne exprima, facem deosebire între iubire şi erotism (sau exagerăm). Aşezăm iubirea de o parte şi erotismul de cealaltă. Iubirii îi revin tandreţea şi idealul, erotismului, corpul şi plăcerea fizică. Totuşi, este de ajuns să deschidem scrierile lui Freud şi să-i citim corect pe ceilalţi psihanalişti ca să vedem că o istorie erotică a psihanalizei nu este nimic altceva decât o istorie a iubirii în psihanaliză. Căci, aproape de fiecare dată când Freud vorbeşte despre iubire, ca să-i confere toată amploarea cerută de demersul său, o numeşte Eros, după numele zeului grec. Şi tot aşa, nu i se întâmplă niciodată să vorbească despre erotică sau erotism ca şi cum iubirea n-ar juca niciun rol în cadrul acestora.

Iubirea poate să fie aşadar profund erotică. Invers, poate să existe un cu totul alt gen de frumuseţe în contopirea a două trupuri pentru câteva ore sau câteva zile, oferindu-şi tot ce pot mai bun, dar fără să le fie dat să se mai întâlnească. Îţi dai repede seama de asta ascultând, zi după zi, în cabinetul tău, confidenţele unor oameni de toate vârstele şi de toate felurile. Între „sex” şi „iubire” sunt posibile tot felul de înnodări, de aranjamente, de abateri, de compromisuri. Fiecare persoană are felul ei de a iubi şi de a dori. Şi se întâmplă ca, la una şi aceeaşi persoană, aceste moduri de a iubi şi de a dori să varieze în cursul unei vieţi. Diversitatea omenească ne uimeşte permanent: creativitatea noastră în acest domeniu este stupefiantă, incredibilă – la fel cum sunt şi distincţia şi vulgaritatea noastră.

Ca dovadă, una dintre întrebările formulate de Freud a devenit ulterior o întrebare tipic „burgheză”, pe care „revoluţia sexuală”, se consideră, a depăşit-o total: cum se face că unii nu pot să se culce cu o satisfacţie intensă cu persoana pe care o iubesc şi sunt chiar loviţi de impotenţă la contactul cu ea, dar simt multă plăcere în patul celei pe care n-o iubesc? Într-o mică scriere intitulată „Despre cea mai comună înjosire a vieţii amoroase”, care este partea a doua a lucrării sale Psihologia vieţii amoroase⁵, Freud rezumă într-o formulă inspirată acest clivaj: „Acolo unde iubesc, ei nu doresc, iar acolo unde doresc, nu pot să iubească”. Freud zice „ei”, nu „ele”. Exemplele sale sunt aproape în mod sistematic masculine şi e ciudat şi, după părerea mea, eronat că echivalentele lor feminine nu au fost explorate. Voi oferi o interpretare posibilă în această carte.

Psihanaliza ne ajută să gândim ura în iubire

Acest conflict dintre iubire şi dorinţă nu este singura problemă scoasă în evidenţă de psihanaliză, nici cea mai deranjantă. Alta, pe care teatrul din epocă şi romanul au folosit-o frecvent, ca în cazul lui Arthur Schnitzler sau al lui Stefan Zweig, marii contemporani vienezi ai lui Freud, se referă la schimbarea bruscă a iubirii în ură. Din clipa în care iubim, ne legăm de celălalt. Iubirea este o cedare în faţa nevoilor şi dorinţei unei persoane pe care o considerăm mai presus de nevoile propriului eu. O persoană care ne spune „Mi-e teamă să mă ataşez” ne transmite că simte că sămânţa schimbării în ură este plantată odată cu iubirea însăşi, şi asta de la început. De ce? Pentru că unii dintre noi socotesc că eul care iubeşte, ca să rămână eul care este, inclusiv în iubire, trebuie să salveze ceva din propria independenţă. A-ţi apăra dreptul de a fi tu însuţi înseamnă a te smulge deja din această cedare faţă de celălalt care e iubirea. Cedare febrilă, voluptuoasă, consimţită, dar totuşi cedare. Şi iată că, pentru a ne menţine cu îndârjire independenţa, ajungem să tratăm obiectul iubirii ca persecutant, odios, intolerabil, fără să înţelegem totuşi nimic din toate acestea şi fără să găsim vreo modalitate de a ne păstra stăpânirea de sine. Sabina Spielrein, Sándor Ferenczi, amanţii lui Anaïs Nin, printre alţii, au trăit această experienţă amară.

La drept vorbind, nimeni nu reuşeşte vreodată să discearnă exact unde şi când s-a transformat iubirea în ură. Ne aşteptam să dăm peste Eros şi, în cele din urmă, intră în scenă Thanatos, pulsiunea de moarte. Georges Bataille şi formula sa celebră „Erotismul este încuviinţarea vieţii până în moarte” nu sunt foarte departe de asta. Iubirea serioasă este aşadar o iubire mortală. Totuşi, contrar dulcegăriilor din cărţile „care vorbesc de bine” iubirea şi elimină din capul locului ceea ce şochează şi se dezvoltă în zona excesului, psihanaliza ne ajută să gândim ura în iubire. Ea ne ajută să înţelegem că ura şi iubirea nu sunt opozabile. Căci ceea ce i se opune cu adevărat iubirii este neiubirea, neimplicarea. Motiv pentru care, în realitate, un doliu este întotdeauna o chestiune de iubire.

Chiar avem nevoie de psihanaliză astăzi ca să vorbim despre iubire şi sex?

Dar, în secolul XXI, cine îi mai poate credita pe psihanalişti cu o cunoaştere superioară în materie de iubire şi de sex? După eliberarea sexuală, liberalizarea contracepţiei, apoi a avortului, avântul feminismului, anumite progrese în egalitatea dintre bărbaţi şi femei, militantismul minorităţilor sexuale, înlăturarea multor cenzuri referitoare la operele de artă şi, mai recent, acceptarea unor „performance-uri” explicit erotice, utilizarea internetului şi, de puţină vreme, aplicaţii pentru întâlniri, ce ar mai putea elibera psihanaliştii? Freud îşi imagina el însuşi că inventarea unui mijloc de contracepţie eficient va pune în mod natural capăt unui foarte mare număr de tulburări nevrotice. Am depăşit cu mult această fază.

Pe planul ideilor, studiile savante privind „genul” (gender studies), pe care psihanaliza le-a tratat iniţial cu un dispreţ crunt, folosind judecăţi atât de normative şi de reacţionare încât te înfiori de ruşine, înainte de a încerca să ia, de bine, de rău, trenul din mers, n-au ştirbit oare serios monopolul discursului legitim, dar şi original şi stimulator despre sexualitate şi iubire pe care psihanaliza îl revendica, geloasă, ca fiind numai al ei? Mulţi socotesc că, în faţa mulţimii de analize sociale şi istorice ale sexualităţii disponibile astăzi, psihanaliza nu mai poate fi altceva decât o simplă referinţă istorică.

Totuşi, eliberarea sexuală nu a adus deloc mai puţină culpabilitate. A creat eventual altele noi sau le-a deplasat pe cele vechi. Acolo unde domnea inhibiţia victoriană faţă de sexualitate, pe care ne-o imaginăm cu uşurinţă ca stând la baza isteriilor pacientelor burgheze ale lui Freud de la Viena, se observă astăzi, la tot felul de persoane, venite de pretutindeni, alte suferinţe, care nu sunt mai puţin dureroase, legate mai degrabă de insuficienţa performanţelor sexuale, de idealul unei eliberări sexuale sau de o alergare după o plăcere care se îndepărtează tot mai mult, inhibând şi epuizând indivizii în alt fel, dar cu aceeaşi cruzime.

Şi apoi, există în continuare aceleaşi mari probleme erotice. Multe au fost preluate de o sexologie ştiinţifică ce s-a separat complet astăzi de psihologia sexuală în cadrul căreia se dezvolta psihanaliza la sfârşitul secolului al XIX-lea. Mă gândesc la „disfuncţia erectilă”, la ejacularea precoce, la frigiditate. Experienţa divanului arată că aceste fenomene nu sunt toate rezolvate cu mijloace fizice sau chimice. Îndată ce ridicăm ochii de la organe şi privim cu atenţie persoana, recădem în vechea comedie: a iubi înseamnă a dori mai puţin; a te îndrăgosti mereu de femei triste sau de bărbaţi răi, cu sentimentul penibil că eşti victima complet nevinovată a unui scenariu repetitiv şi inflexibil; fără să punem la socoteală dramele şi tensiunile care apar dacă iubim două persoane în acelaşi timp sau, şi mai şi, atunci când nu sunt de acelaşi sex, complicând cu adevărat conexiunile deja foarte complicate dintre homosexualitate, bisexualitate şi sexualitate, pur şi simplu, în viaţa oamenilor.

Iubirea de transfer are o componentă erotică

În fine, a vorbi despre iubire înseamnă pentru psihanalişti şi a vorbi despre acel lucru extrem de misterios, chiar neliniştitor, care se numeşte „transfer”. Este de ajuns să dezvoltăm puţin formula şi să-l numim, fără fard, „iubire de transfer”, ca să facem să se ivească cauza scandalului şi a fascinaţiei. În această carte voi aborda aşadar acele momente în care iubirea de transfer a depăşit limitele impuse de cadrul unei cure psihanalitice, acele situaţii în care iubirea s-a aprins în cabinet. Freud a înfruntat pe deplin situaţia paroxistică în care pacientul sau pacienta se îndrăgosteşte explicit erotic de psihanalist. Şi a menţionat scandalul pe care îl provoacă această situaţie în ochii colegilor medici, ai apropiaţilor şi ai familiei. Dar a fost categoric. Ciudăţenia acestei iubiri este că ea nu priveşte niciodată persoana psihanalistului. Dacă pacientul sau pacienta s-ar fi adresat altcuiva, neînţelegerea ar fi fost aceeaşi. Însuşi procesul tratamentului a amorsat îndrăgostirea transferenţială.

Iubirea de transfer este în principiu o iubire „alături”, un quiproquo (în latină, „o persoană e luată drept alta”). Şi, tot în principiu, se consideră că psihanalistul nu este atât de nebun ca să se considere obiectul adevărat al iubirii pacientului sau a pacientei. Dar transferul este tot iubire. Fie şi numai pentru că iubirea se adresează în mod privilegiat persoanei despre care ai impresia că te înţelege, că-ţi înţelege suferinţa secretă, acea suferinţă care e pentru tine însuţi misterioasă, şi cel sau cea căreia i te adresezi „ştie” cine eşti „cu adevărat”.

A iubi, adică a şi dori să te faci iubit de acea persoană, îţi va deschide accesul la un adevăr incredibil despre tine însuţi. De ce? Deoarece cunoaşterea pe care o aşteptăm de la iubirea celuilalt – pentru că aşteptăm de la el şi o cunoaştere, nu numai o înţelegere consolatoare – este cunoaşterea ce se referă la lucrul real care suntem pentru celălalt, despre care nu ştim nimic, nu ne-am imaginat nimic şi despre care nu ştim niciodată dacă e bun sau rău.

Deodată, teatrul ia foc

În multe dintre poveştile istorisite aici, psihanalistul, bărbat sau femeie, trece la fapte sau, mai exact, pacienţi şi analişti trec împreună la fapte, căci nu se ştie niciodată cine începe în astfel de cazuri. Uneori, cu siguranţă nu este vorba de iubire şi de dorinţă, ci de laşitate umană şi abuz de slăbiciune. Totuşi, oare aşa se întâmplă întotdeauna între psihanalist şi pacient? Voi spune câte ceva în această carte. Unele dintre poveşti sunt bine-cunoscute, cum ar fi cea a lui Carl Gustav Jung cu Sabina Spielrein, popularizată de filmul lui David Cronenberg A Dangerous Method. Altele sunt mult mai puţin ştiute în afara mediului psihanalitic, cum ar fi felul în care Anaïs Nin a vrut să împiedice psihanaliza culcându-se succesiv cu René Allendy şi cu Otto Rank. Voi înfăţişa şi altele, mai tăinuite.

Eşti în plină analiză. Până acum, totul mergea într-un mod plăcut. Îţi povesteai micile experienţe onirice, fanteziile erotice, viaţa zilnică foarte plictisitoare, amintirile din copilărie, primind în schimb interpretări frumoase, stimulatoare şi bogate în învăţăminte. Şi apoi, zice Freud, folosind o metaforă cu adevărat „spectaculoasă”, iată că în acest teatru unde toată lumea se bucura de plăcerea spectacolului şi de simulare răsună o alarmă de incendiu⁶. Este, în mod stupid şi brutal, năpustirea neaşteptată şi feroce a realului lui Eros. Vocea, privirea, până şi degetele atinse uşor pe furiş într-o strângere de mână în aparenţă cât se poate de convenţională, o indiscreţie care te pune la curent cu viaţa sentimentală sau sexuală a fiinţei foarte tăcute care te primeşte şi te ascultă în fotoliul ei, toate acestea fac trupul să se înfierbânte, stârnesc valuri de visuri, exacerbând în mod misterios simptomele. Şi iată că femeia foarte ponderată sau bărbatul foarte calm care eşti începe să-l apostrofeze pe psihanalist, cerându-i socoteală, făcându-i în realitate „o scenă” de o violenţă care vă uluieşte curând pe amândoi. Alarma de incendiu este aşadar punctul erotic virulent. Este exigenţa bruscă, brutală de a primi plăcere din partea celuilalt (şi/sau de a-i dărui plăcere), vizat trupeşte, care izbucneşte şi ia foc, spulberând scena, decorul, costumele amărâte, dezgolindu-i şi pe pacient, şi pe psihanalist.

De aceea, dacă urmărim metafora incendierii teatrului, observăm că, în psihanaliză, orice iubire este o ficţiune romanescă şi un teatru. Pentru că este şi o iubire reală, nu o varietate ficţională a iubirii, o iubire în glumă sau una căreia i-am putea calcula declanşarea şi consecinţele, iubirea de transfer culminează tocmai cu distrugerea romanescului şi a teatralului. Toată problema este să ştim dacă acel moment în care sună alarma de incendiu va fi un moment de adevăr sau un moment de eşec pentru cură.

Căci iubirea de transfer, acest quiproquo inoportun⁷ şi pentru pacient, şi pentru psihanalist, ori va accepta să fie analizată, adică să fie scoase la iveală condiţiile inconştiente ale repetării unor scenarii din copilărie, ori – şi de aceea iubirea de transfer este în acelaşi timp rezistenţa cea mai pură la procesul psihanalitic – i se va opune cu înverşunare. În ultimă instanţă, iubirea de transfer este poate mai iraţională şi mai insistentă decât iubirea obişnuită. Repetarea ataşamentelor infantile ce o caracterizează îi conferă un fel de rigiditate şi de impermeabilitate la realitatea momentului şi la viaţa adultă care sar în ochi şi îl lasă profund perplex pe pacient. Nu dorea să-l dorească subit pe psihanalistul lui. Nici vorbă! Nu venise pentru asta, ci pentru a elimina un simptom, şi iată că o zdruncinare afectivă profundă suspendă cu siguranţă durerea simptomului, cel puţin parţial, dar îl cufundă într-o reviviscenţă halucinatorie care are forma inevitabilă a iubirii, ceea ce nu era deloc prevăzut în program. O cură psihanalitică, atunci când se încordează dramatic, joacă totul sau nimic. Şi, în ciuda tuturor schimbărilor din ordinea lumii, din viaţa socială, din familie, din relaţiile erotice dintre oameni, care s-au acumulat între Freud şi ziua de azi, acest totul sau nimic este la fel de prezent aici şi acum ca în Viena anului 1900.

Căci în iubire nu este sigur că există progres, nici măcar transformări în timp. Chiar şi pentru cei sau cele dintre noi care, în cursul vieţii, nu au cunoscut decât o singură iubire, acea iubire s-a aprins odată cu regăsirea unui obiect primar pe care îl pierduserăm. Chiar mari, rămânem infinit de mici în iubire. Este aşadar o adevărată sfidare pentru vieţile noastre să ne imaginăm ce ar însemna în fine „să fim la înălţimea” iubirii, adică să devenim acel „cavaler al Iubirii” despre care vorbeşte Robert Musil, la sfârşitul a ceea ce este poate cel mai mare roman de dragoste din toate timpurile, Omul fără însuşiri. Şi nu e nevoie deloc să fii bărbat ca să fii cavaler. Femeile îndrăgostite – de un bărbat, de o femeie sau de un ideal care trebuie apărat – ştiu bine asta.

1

Mămica goală într-un tren de noapte

Freiberg, ianuarie 1857. Dar scena ar putea să aibă loc la fel de bine în zilele noastre. Un cuplu şi un bebeluş de opt luni locuiesc într-un mic apartament. Părinţii fac dragoste. Femeia rămâne însărcinată. Locuinţa este atât de mică încât, devenit mare, copilul va presupune că a fost vrând-nevrând martor al scenei. Ne răzbunăm probabil astfel pentru regretul de a nu fi fost acolo în noaptea în care am fost concepuţi¹, imaginându-ne că ne aflam în prima lojă la procrearea surorilor noastre sau a fraţilor noştri. Doi ani mai târziu, împins de curiozitate, acelaşi copil, ai cărui părinţi s-au mutat în altă locuinţă, dă buzna în camera acestora şi e alungat de tatăl furios. În zece ani, Sigmund Freud şi-a văzut mama însărcinată de şapte ori.

Şi cel puţin o dată goală. La 3 octombrie 1897, i-a scris prietenului său, medicul Wilhelm Fliess: „Între doi ani şi doi ani şi jumătate, libidoul meu s-a trezit faţă de matrem [mama, în latină], şi asta cu ocazia unei călătorii făcute împreună cu ea de la Leipzig la Viena, în cursul căreia am fost nevoiţi să petrecem o noapte împreună şi mi-a fost dat cu siguranţă s-o văd nudam [goală]”².

Transpuneţi fraza în franceză şi descrierea clinică rece se transformă în relatare tulburătoare, în care actriţa principală este „Mămica goală într-un tren de noapte”. Observatorii n-au scăpat ocazia să noteze folosirea latinei savante, o convenţie destul de răspândită la medici până prin anii 1890 când voiau să descrie detalii scabroase, pentru a ţine la distanţă imaginea mamei goale într-un tren. Monique Cournut-Janin³ notează că, la Freud, „latina, limbă moartă, revine de mai multe ori în lucrările lui, şi de fiecare dată când în apropiere e problema feminină”, şi mai ales când e vorba de mama lui. Matrem nudam, adică lucrul ca şi cum nu s-ar vorbi despre el, înseamnă a menţine limba moartă la sursa propriei vieţi, înseamnă a căuta între bărbaţi şi chiar între bărbaţi foarte îndrăgiţi unul de celălalt (Mein Liebster, îi scrie o dată Freud lui Fliess), într-o complicitate destul de homosexuală, să te înţelegi fără a te lăsa captat de lucrul înţeles.

Amalia Malka Freud-Nathanson era însărcinată în cinci luni când a plecat, împreună cu fiul său Sigmund şi bona acestuia, la Roznau, oraş balnear, pentru un tratament lung de câteva săptămâni⁴. Micul Julius, al doilea copil al ei, s-a născut în octombrie 1857. În februarie 1858 a murit fratele Amaliei. La 15 aprilie acelaşi an, boala l-a doborât şi pe Julius. Sigmund avea 18 luni, Amalia, 22 de ani. Însărcinată din nou – cu o fetiţă, Anna, care se va naşte pe 31 decembrie acelaşi an –, n-a avut timp nici măcar să-şi trăiască durerea. E posibil ca în acea perioadă să fi căzut micul Sigmund, căţărat pe un scaun în căutare de etwas Gutes, „ceva bun” de mâncat. S-a ales cu o cicatrice la bărbie. Sarcinile Amaliei se succedau. În comunitatea evreiască din acel cartier din Freiberg era ceva obişnuit⁵. Mamele şi dădacele se ocupau cu rândul de educaţia copiilor.

Când faci din mamă primul obiect de iubire al copilului, se presupune că acesta îşi petrece cu mama cel mai mult timp şi că ea se ocupă cel mai mult de copil. Pe vremea lui Freud, educaţia copiilor era lăsată încă exclusiv în grija femeilor, dar nu exclusiv a mamei. Dacă ne gândim la toate noile moduri de a forma o familie astăzi, la toate cazurile în care, dintr-un motiv sau altul, tatăl, o mătuşă sau o bunică sunt mai în măsură să se ocupe de copil, la creşe (când se poate găsi loc!), la familiile numeroase în care sora cea mare preia ştafeta, situaţia e departe de a fi întotdeauna astfel. Am avea deci tot interesul să gândim locul acestor figuri de ataşament alternative, dar la fel de puternice, care sunt bunicile, dădacele sau infirmierele care se ocupă de nou-născuţi.

Faimoasa nannie despre care a fost vorba în introducere şi-a făcut apariţia probabil când micul Sigmund avea vreo doi ani. Întrebată mulţi ani mai târziu de fiul ei, Amalia i-a povestit că dădaca era „o hoaţă şi că se găsiseră la ea toţi acei Kreuze strălucitori, micii Zehner [monede mici] şi toate jucăriile care ţi-au fost dăruite. Fratele tău Philipp s-a dus el însuşi să anunţe poliţistul şi ea a primit mai apoi o condamnare de zece luni”⁶. În urma acestor fapte rele, dădaca a fost concediată.

Aveam patru luni când tatăl meu s-a îmbolnăvit de o leucemie care avea să-l răpună un an mai târziu. Mama îşi petrecea cea mai mare parte a zilelor şi nopţilor la căpătâiul lui. De mine s-a ocupat o nannie germană. Am fost lăsată în seama îngrijirii şi asprimii sale. Nu era amabilă, dar era prezentă. Zeci de ani mai târziu mi-a fost dat să văd carnetele în care consemna în mod foarte scrupulos derularea activităţilor mele zilnice, precum şi meniurile pe care mi le pregătea. Eram la vârsta la care nu aveam încă mijloacele de limbaj necesare pentru a spune ce dorim sau ce ne exasperează. Dar era vârsta la care fluxul de cuvinte al celei sau celui care are grijă de noi, cu o anumită intonaţie în glas, însoţit de o anumită privire şi de un anumit fel de a ne lua în braţe, acel flux de cuvinte, oricât de enigmatic ar fi uneori, ne leagănă, ne stimulează şi ne introduce în lume. Fräulein Müller îmi vorbea o limbă pe care nimeni n-o cunoştea în casă şi din care am uitat totul, dar glasul ei a luminat probabil întunericul în care mă aruncaseră împrejurările vieţii. Lângă ea am învăţat să fac primii paşi. Un an mai târziu, moartea tatălui mi-a înapoiat-o pe mama, temporar. Dădaca a fost concediată; nu furase nimic.

Aveam vreo 30 de ani când m-am dus la Viena să fac o serie de reportaje despre noile amenajări de la Muzeul Freud şi despre viitorul psihanalizei în oraşul în care acesta se născuse. Nu mai fusesem până atunci în Austria. Dar, de la sosire, m-au uluit impresia că mă simţeam instantaneu la mine acasă pe străzi sau în cafenele despre care nu ştiusem nimic până atunci, sentimentul că mă puteam descurca în voie cu limba şi cu manierele vienezilor, inclusiv cu asprimea şi aplecarea lor spre macabru, şi mai ales pofta cu care devoram o cantitate impresionantă de Wiener Schnitzel, acele escalopuri delicioase de viţel date prin pesmet, servite adesea împreună cu o salată rece de cartofi şi castraveţi, şi, în fine, bucuria calmă pe care o simţeam apoi petrecându-mi după-amiaza, ghiftuită, dând din cap mulţumită, digerându-le sub lustre, în mijlocul oglinzilor aurite, pe acele scaune de catifea fals baroce, pe care mă lăsam legănată de valul glasurilor melodioase, aproape meridionale şi neaşteptate ale vienezilor.

Dacă ne gândim prea mult la lucrurile care ni se întâmplă, ne lipsim uneori de posibilitatea de a le simţi. Mi-am zis că asta o să vină mai târziu. Şi s-a întâmplat într-o seară la Musikverein. Era în antract. Se cânta Schubert. Pe când întârziam să-mi reocup locul, visând la cea de-a doua mişcare din Andantino, am auzit şuierându-mi în urechi un tăios Achtung, Schnell, Schnell! pe care l-am recunoscut imediat. O femeie scundă, deghizată în gri, păzitoarea acelui templu al culturii înalte, îmi semnala că trebuia să revin la locul meu cât mai repede, căci avea să reînceapă concertul. Limba dădacei, limba în care mă scăldasem când n-o aveam decât pe ea ca să-mi vorbească, limbă apoi îngropată zeci de ani (cum îşi îngropase timp de zeci de ani şi Viena partea activă în cadrul nazismului), a scos la suprafaţă rămăşiţe din copilăria mea. Am izbucnit într-un mare hohot de râs şi am răspuns: Ja, ja! Exultam. Deci asta era: acea bucurie, acea mulţumire, acea continuitate de a exista pe care le simţeam parcă pentru prima dată. Vechiul redevenise nou. Aveam sentimentul că sosisem acasă, în fine acasă, ca după o călătorie foarte lungă, departe de trenurile morţii, ca şi de corpul mamei mele, atât de iubit, prea mult îmbrăţişat.

2

Cum să te reinventezi după boală sau după o suferinţă din dragoste

Viena, vara anului 1880. Când tatăl ei s-a îmbolnăvit grav, Bertha, care petrecea mult timp la căpătâiul lui, a fost cuprinsă de simptome isterice violente: halucinaţii vizuale, contracturi ale muşchilor şi chiar scurte momente de paralizie, nevralgii faciale, incapacitate bruscă de a vorbi în germană, limba ei maternă (nu se mai exprima decât în engleză), schimbări de dispoziţie spectaculoase. Descumpănită, bogata familie Pappenheim a apelat la medicul care trata la vremea aceea toate crizele nervoase ale oamenilor din lumea bună a Vienei, Josef Breuer. El a luat hotărârea s-o trateze prin hipnoză. Relatarea acestui tratament va fi şi ea consemnată în 1895 în Studien über Hysterie (Studii despre isterie), lucrare pe care Breuer a scris-o împreună cu Freud. Bertha Pappenheim apare în această lucrare sub numele „Anna O.”.

Povestea, aşa cum este înfăţişată în Studii, ar fi următoarea: Breuer constatase că, atunci când o hipnotiza, pacienta era „eliberată şi readusă la o viaţă psihică normală” timp de câteva ore. Dar asta nu se întâmplase exact – cum se întâmpla totuşi în mod obişnuit în epocă – atunci când îi comanda sub hipnoză să se simtă mai bine. Mulţi terapeuţi se mulţumeau să sugereze lucruri cum ar fi: „Acum, acea faţă oribilă a dispărut”. Sau: „De acum înainte îţi poţi mişca în mod liber braţul”. În aceste împrejurări, s-ar fi putut imagina un ordin ca acesta dat de Breuer: „Vorbeşte germana!”. Şi, după mărturiile terapeuţilor, atât la Viena, cât şi la Paris (avem exemple cu Pierre Janet), probabilitatea ca simptomele isterice să dispară ar fi fost foarte mare. Dar nu. Procesul părea mult mai aparte.

În realitate, din clipa în care, sub hipnoză, pacienta ajungea să-şi amintească momentul când îi apăruseră simptomele prima dată, ele dispăreau în chip miraculos. Şi asta îl captiva pe marele medic vienez. Căci nu era oricine. Era un om de ştiinţă, un mare fiziolog, care îşi legase numele de descoperirea reflexului care ne împiedică, atunci când respirăm, să inspirăm prea mult aer în plămâni: reflexul Breuer-Hering. În faţa fenomenului de încetare a simptomelor în momentul amintirii sub hipnoză a împrejurărilor care le-au declanşat, Breuer şi-a zis că identificase poate cauza ultimă a isteriei, problemă în care toţi terapeuţii contemporani eşuaseră. În plus, savanţii ca el nu prea agreau hipnoza. În acei ani, hipnotizatori profesionişti bântuiau deja sălile de spectacol, provocând paralizii, amnezii, viziuni etc. Or, terapia isteriei prin hipnoză, ne pare rău s-o spunem, semăna mult cu un truc de music-hall, aplicând exact invers aceleaşi procedee pentru a suprima ceea ce „magnetizatorii” se lăudau că produc. Toate astea nu aveau un aer foarte serios.

„Curăţarea coşului”

Totuşi, Bertha a devenit foarte repede dependentă de ceea ce ea numea, în engleza în care era forţată să se exprime, talking cure („terapia prin cuvânt”) – dar nu numai de tratament, ci în aceeaşi măsură şi de amabilul ei „furnizor”. Trebuie spus că Breuer nu ezita să meargă de două ori pe zi la căpătâiul acelei paciente, pe care o considera „foarte serioasă”, „foarte inteligentă” şi înzestrată cu o inimă mare, căci era deosebit de sensibilă la soarta persoanelor nevoiaşe. Şi nu ezita s-o ducă la plimbare alături de propria-i fiică. O altă expresie pare savuroasă în acest context. Foarte sensibilă la efectul rememorării momentelor în care apăruseră acele simptome, pentru că izbucnea în lacrimi şi se simţea extraordinar de uşurată, Bertha vorbea de chimney sweeping („curăţarea coşului”)…

Acest gen de trăire a căpătat numele mult mai neutru de catharsis şi de „terapie cathartică” în scrierile a doi medici vienezi. Conform Studiilor, terapia urmată de Bertha s-ar fi încheiat printr-o remisiune completă a pacientei, doi ani mai târziu – drept pentru care putem presupune că respectivul coş fusese complet curăţat. Freud a prezentat întotdeauna cazul ca stând la „baza terapiei analitice”. Într-adevăr, pista amintirilor inconştiente le-a părut foarte bună, ba chiar atât de bună, încât n-au ezitat să creadă că descoperiseră cum deveneau oamenii isterici.

A plecat oare Breuer la Veneţia împreună cu soţia ca să fugă de pacientă?

În 1953, în Viaţa şi opera lui Sigmund Freud, Ernest Jones a făcut o dezvăluire-şoc: bravul Breuer se lăsase total depăşit de puternicul „transfer” amoros şi erotic al pacientei. Devenise atât de obsedat, încât îi vorbea tot timpul soţiei de cazul său. La început, Mathilde Breuer îl ascultase fără să spună nimic, apoi fusese agasată şi, în fine, se dezlănţuise, foarte conştientă de ce se petrecea între cei doi, sub acoperirea „terapiei prin cuvânt” şi a „curăţării coşului”. Împărţit între furia soţiei şi iubirea pacientei sale, Breuer o anunţase pe Bertha că trebuia să întrerupă terapia. În aceeaşi zi, povesteşte Jones, de ciudă, aceasta declanşase toate simptomele unei sarcini nervoase şi delirase că era însărcinată cu un copilaş făcut de Breuer. Înspăimântat, Breuer a fugit împreună cu soţia la Veneţia, pentru o a doua lună de miere… Nouă luni mai târziu, soţia lui a adus pe lume un copil.

De-a lungul întregii sale vieţi, Freud s-a folosit de păţaniile presupuse ale fostul său mentor ca să ilustreze daunele unui transfer prost controlat. Ştim astăzi că lucrurile n-au stat chiar aşa şi că această poveste oficială a fost inventată în întregime de Ernest Jones şi poate şi de Anna Freud, fiica maestrului. În 1972, istoricul Henri Ellenberger a dovedit cu documente că Breuer nu întrerupsese niciodată terapia Berthei (care nu făcuse niciodată sarcină nervoasă, ci, mai rău, delirase despre o sarcină imaginară) ca să fugă la Veneţia împreună cu soţia şi să-i facă un copil. Nici datele, nici rapoartele din epocă nu corespund. Nevralgia ei facială nu era, a zis el, un simptom isteric, iar halucinaţiile vizuale, spectaculoase după relatarea făcută de Freud şi Breuer, ar fi putut foarte bine să provină de la o intoxicaţie cu morfină. Desigur, rămâneau ciudata afazie a limbii germane şi contracturile musculare, mai greu de legat de o cauză toxică, dar mai mulţi piloni ai terapiei despre care se spunea că ar fi stat la „baza terapiei analitice” s-au năruit¹. În orice caz, după spusele istoricilor, Freud a ştiut de eşecul terapiei sau cel puţin ştia că nu putea pretinde că Bertha se vindecase, aşa cum scrisese în Studii. Totuşi, cu minciuni cu tot, cazul Annei O. are meritul de a pune o întrebare esenţială: ce copil facem cu psihologul nostru? Căci fiecare analiză produce un copil, adică generează o lucrare de gândire şi de reverie care nu exista înainte nici pentru psihanalist, nici pentru pacient².

Dar lucrul cu adevărat extraordinar s-a produs după aceea. Definitiv restabilită în 1888, Bertha Pappenheim a scris basme sub pseudonimul masculin P. Berthold. Exact în momentul când se publicau Studiile despre isterie, în care era înfăţişat cazul ei, a descoperit feminismul şi şi-a pus în minte să scrie eseuri şi piese de teatru contra prostituţiei şi exploatării economice a femeilor. Zece ani mai târziu, la moartea mamei sale, a înfiinţat cu banii moşteniţi³ un cămin pentru mame celibatare, tinere marginalizate sau delincvente şi copii nelegitimi. A ajuns prima asistentă socială germană, o militantă feministă îndârjită, apărătoare a femeilor oprimate şi a copiilor năpăstuiţi. A creat grădiniţe şi creşe la Varşovia, a format asistente sociale şi le-a învăţat tehnica de anchetă, ca să înţeleagă cauzele apariţiei maladiei mentale la cei nevoiaşi. Putea fi întâlnită în gările din Polonia, unde le oferea ajutor femeilor fără domiciliu. Putea fi găsită în Balcani, în Rusia sau în Orientul Apropiat, ajutând prostituatele.

Pentru detractorii psihanalizei, destinul incredibil al Berthei Pappenheim, care, după ce s-a simţit foarte vinovată că nu şi-a putut vindeca tatăl, şi-a consacrat, odată ce s-a însănătoşit, cea mai mare parte a timpului şi a averii sale celor aflaţi în nevoie, nu este nicidecum consecinţa terapiei sale cu Breuer şi rezolvarea cea mai favorabilă în cazul isteriei. De altfel, se spune că „se opunea cu vehemenţă oricărei sugestii de tratament psihanalitic pentru persoanele de care se îngrijea, spre marea surprindere a celor care lucrau cu ea”⁴. Alţii consideră că există o legătură evidentă între militantismul ei feminist, lupta ei împotriva prostituţiei, identificarea ei cu destinul acelor femei şi felul în care a fost „prostituată” povestea ei pe altarul teoriei psihanalitice.

Să te însănătoşeşti şi să începi o nouă viaţă

Să lăsăm deoparte asta. Mai interesante decât aceste certuri între susţinătorii psihanalizei şi detractorii ei sunt două chestiuni pe care aş dori să le subliniez aici.

Anna O. şi-a început viaţa publică în calitate de „caz”. A fost un obiect de studiu. S-a scris despre ea. S-au făcut comentarii pe marginea simptomelor sale. Iar în Studiile despre isterie i se dă cuvântul, fără doar şi poate, ca să i se sublinieze calităţile morale (generozitatea, altruismul) şi mai ales boala. A deveni un caz înseamnă a deveni „aparte” în raport cu o normă dată.

Persoanele cu o maladie mentală de lungă durată (de exemplu, depresie melancolică, schizofrenie) trăiesc zilnic această situaţie: faptul de a fi identificat cu propria maladie de către anturaj şi de către medici dublează tulburarea de a fi bolnav. „E nebun”, „Ea? E schizofrenică”, „E depresiv”. Gândiţi-vă la toţi acei copii care primesc prea repede diagnosticul de hiperactivitate, la adolescenţii cărora li se lipesc din capul locului, pentru că au idei „bizare” sau o relaţie „disociată” cu corpul lor, eticheta cu diagnosticul de schizofrenie, ca o condamnare. Ce libertate le mai lasă asta ca să poată avea apoi o existenţă demnă de acest nume? Or, după părerea mea, nu există, în cursul existenţei noastre, nicio carieră-tip predeterminată şi liniară în istoria suferinţelor noastre. Pacienţii ne aduc asta la cunoştinţă când ne înfăţişează strategiile pe care le folosesc zi de zi ca să poată continua să se scoale din pat dimineaţa, deşi sunt doborâţi de angoasă, de tristeţe sau de vocile din capul lor. Mari texte literare ne confirmă acest lucru. Mă gândesc îndeosebi la cartea Beznă vizibilă, în care scriitorul William Styron povesteşte cum a trăit o bună bucată de timp îngropat sub smoala unei depresii crunte şi cum a reuşit într-o zi să scape de ea.

Maladia mentală, oricât ar fi de cumplită, poate fi privită nu ca un deficit sau ca o tară, ci ca o modalitate existenţială, un stil cu care înveţi să te împaci şi chiar o sensibilitate aparte, un „plus”. Asta susţine o concepţie asupra existenţei destul de răspândită în ţările anglo-saxone, dar cu care lucrăm din ce în ce mai mulţi în Franţa, atât în spitale, cât şi în cabinetele particulare, concepţie numită recovery, deseori tradusă prin „însănătoşire”. Este vorba de a considera pacientul nu un caz, un „obiect” de cunoaştere, ci o persoană ca oricare alta şi de a avea în vedere că diagnosticul care i s-a pus este, desigur, o indicaţie ce va ajuta la stabilirea unui tratament medicamentos potrivit, dar nu spune nimic nici despre bogăţia experienţei sale, nici despre posibilităţile sale de a-şi recăpăta autonomia.

Bertha Pappenheim avea halucinaţii. Era dependentă de morfină. Vedea şerpi şi cranii. I se întâmpla să intre în transe înspăimântătoare sau să rămână paralizată, să nu mai poată bea niciun lichid şi să-şi uite limba maternă. Cincisprezece ani mai târziu era activistă pentru drepturile copiilor şi ale femeilor. Cu ce drept ar trebui să ni se impună să fim pe viaţă ceea ce am fost la un moment dat? Într-o zi suntem fantoma vieţii noastre, o epavă în derivă sub giulgiul pielii. După doi, cinci sau douăzeci de ani, suntem cu totul alţii, viaţa ne-a luat din nou sub aripa ei şi ororile prin care am trecut aparţin unui trecut din care n-am uitat nimic, dar care pare să fie dintr-o altă viaţă. Eram noi, însă nu mai suntem aşa. S-a scris despre Bertha Pappenheim. S-a făcut din ea un caz. Bertha a avut forţa să devină protagonista poveştii ei, transformându-se în ceea ce niciunul dintre apropiaţii ei nu se gândise că ar putea fi într-o bună zi: o femeie liberă şi atentă faţă de ceilalţi. Traseul acestei femei arată că fiecare dintre noi, cel puţin când are norocul să trăiască într-o ţară ce nu se află în război sau când nu trebuie să suporte violenţa socială în aşa fel încât să fie chinuit zilnic de necesitatea de a găsi cu ce să supravieţuiască, fiecare dintre noi, în felul său, are capacitatea să se însănătoşească, să renască şi să se reinventeze.

Atenţia faţă de ceilalţi, cea mai frumoasă dintre vindecări

Dar cum a reuşit o femeie distrusă de renghiul pe care i-l jucase iubirea (în speţă, moartea tatălui mult iubit, apoi întâmplările neplăcute cu Breuer, reale şi inventate de Ernest Jones deopotrivă) să se reinventeze complet, ca să trăiască o cu totul altă viaţă, în care nu seamănă prin nimic cu tânăra bolnavă care fusese altădată, până acolo încât ne putem întreba dacă este vorba cu adevărat de aceeaşi femeie? Unele dintre pacientele mele, la sfârşitul doliului după cineva foarte drag sau după un divorţ care le-a făcut să sufere crunt, îmi pun această întrebare. „Am pierdut tot, dovediţi-mi că nu e totul în zadar şi că pot să trăiesc o altă viaţă.” „Doar nu credeţi că la 50 de ani o să-mi reiau studiile… Ba da, chiar credeţi asta?”

Putem oare să trăim mai multe vieţi în aceeaşi viaţă? Putem „să ne refacem” viaţa sau e vorba de altă viaţă? A ne reface viaţa presupune că ar exista un început, un sfârşit şi că am putea, la un moment dat, să ştergem totul sau o parte din ce a fost deja făcut ca să refacem altfel. Există totuşi configuraţii diferite: vedem cum fiinţe pe care suferinţa sau teama le doborâse renasc sub o cu totul altă formă.

Să ne imaginăm o femeie. O suferinţă morală o distruge. Crede că va muri. E moartă pentru sine însăşi. Dar iată că, deodată, ceea ce a distrus-o devine un balsam şi că, nevrând să se mai chinuie pentru nimic, face ca locul infernului ei să devină o binecuvântare. Ceea ce a trăit Bertha Pappenheim în mahalalele din Cairo, departe, foarte departe de Austria burgheză unde se născuse, este poate o iubire de o amploare nemaivăzută, care nu se mai ataşează de nimeni în particular, nu implică sexualitatea şi este totuşi plină de eros: atenţia sporită faţă de ceilalţi, dăruirea de sine pentru cei mai vulnerabili, mai nevoiaşi. Această dăruire de sine, pornind de la ce ni s-a transmis, dar şi de la tot ce n-am primit, se opune în toate privinţele angelismului, conformismului sau moralismului. Ea arde, ca un foc mare, de pe ruinele lumii.

Note

Introducere. Etica focului

1. Pentru a le vedea, trebuie mers la Londra, unde Freud şi o parte din familia lui au plecat în exil când, prin Anschluss, Germania nazistă a anexat Austria.

2. În această privinţă, fac trimitere în particular la opera lui Thomas Bernhard, îndeosebi la romanul Alte Meister: Komödie, la documentarul lui Ulrich Seidl Im Keller (2014) şi la articolul pe care l-a scris, în ianuarie 2018, în Le Monde psihanalistul austriac Franz Kaltenbeck sub titlul „Dacă Austria şi-ar fi asumat trecutul, ar fi pornit pe o altă cale”.

3. Într-o scrisoare adresată medicului Fliess, datată 3 octombrie 1897. Lettres à Wilhelm Fliess (1887-1904), PUF, Paris, 2007, p. 341.

4. Élisabeth Roudinesco, Sigmund Freud en son temps et dans le nôtre, Seuil, Paris, 2014, p. 25.

5. Sigmund Freud, Psychologie de la vie amoureuse, traducere de Olivier Mannoni, prefaţă de Robert Neuburger, Payot, col. „Petite Bibliothèque Payot”, Paris, 2010.

6. Sigmund Freud, „Observations sur l’amour de transfert” (1915), în L’Amour de transfert, et autres essais sur le transfert et le contre-transfert, traducere de Olivier Mannoni, prefaţă de Nathalie Dumet, Payot, col. „Petite Bibliothèque Payot”, Paris, 2017.

7. Definirea transferului ca „un quiproquo inoportun” este formula psihanalistului Michel Neyraut (Le Transfert, PUF, Paris, 1974).

1. Mămica goală într-un tren de noapte

1. În această privinţă, vezi Pascal Quignard, La Nuit sexuelle, Flammarion, Paris, 2001.

2. Sigmund Freud, Lettres à Wilhelm Fliess (1887-1904), scrisoare din 3 octombrie 1897, op. cit.

3. Monique Cournut-Janin, „Freud et sa mère Amalia”, Cahiers de l’Herne: Freud, Paris, 2015, p. 22.

4. Alain de Mijolla, „Sur la naissance et l’enfance de Freud”, Le Carnet Psy, vol. 95, nr. 9, 2004, pp. 40-46.

5. Élisabeth Roudinesco, Sigmund Freud, en son temps et dans le nôtre, op. cit., pp. 32-33.

6. Sigmund Freud, Lettres à Fliess, op. cit.

2. Cum să te reinventezi după boală sau după o suferinţă din dragoste

1. Se înţelege de ce lucrările ulterioare ale lui Mikkel Borch-Jacobsen au stârnit o polemică virulentă. Vezi René Major în Jean Clair, Nicole Edelman, René Major, Mark Micale, André Michels, Michelle Rousseau-Dujardin, Autour des „Études sur l’hystérie”, Vienne 1895, Paris 1995, L’Harmattan, Paris, 1998.

2. Despre problema copilului analitic, vezi şi Wilfried R. Bion, Séminaires cliniques, Ithaque, Paris, 2008, în care ideea că un copil poate fi conceput între psihanalist şi pacientul lui îl face pe Bion să-i fie teamă să se mai dedice pe deplin muncii analitice în şedinţă.

3. Dominique Bourgeon, „Anna O.: de la cure psychanalytique au don de soi”, Revue du MAUSS, vol. 31, nr. 1, 2008, pp. 353-364.

4. După spusele colaboratoarei sale, Dora Edinger, citată îndeosebi de Mikkel Borch-Jacobsen în Les Patients de Freud, destins, Sciences Humaines, Paris, 2011, p. 16.