W. Somerset Maugham

Plăcerile vieţii

Traducere din limba engleză şi note de Andrei Bantaş

POLIROM

2006

© 2006 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

W. Somerset Maugham, Cakes and Ale

Copyright © The Royal Literary Fund

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1,

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3425-5

ISBN PDF: 978-973-46-3426-2

ISBN Print: 978-973-46-0350-3

Coperta: Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi / sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Romancier, dramaturg şi autor de proză scurtă, W(illiam) Somerset Maugham (1874-1965) este unul dintre cei mai cunoscuţi scriitori britanici ai secolului XX. La vîrsta de zece ani, rămas orfan, Maugham este nevoit să se întoarcă în Anglia. Studiază literatura şi filozofia la Universitatea din Heidelberg, apoi medicina la Londra. În 1917, în timpul Revoluţiei Ruse, întreprinde activităţi de spionaj în Rusia pentru British Intelligence, experienţă reflectată mai tîrziu în volumul de povestiri Ashenden sau agentul britanic (1928), considerat piatra de temelie a literaturii de spionaj contemporane, care i-a influenţat pe maeştrii genului – Graham Greene, John Le Carré sau Ian Fleming. Debutează cu romanul Liza din Lambeth (1897), urmat de Robie (1915), care îi aduce un succes fulgerător, Luna şi doi bani jumate (1919, probabil cea mai faimoasă carte a sa), Vălul pictat (1925), Plăcerile vieţii (1930), Vila de pe colină (1941), Tăişul briciului (1944), Catalina (1948). Celebrele sale povestiri, reunite în volume precum A tremurat o frunză (1921) sau Şase povestiri la persoana întîi singular (1931), considerate capodopere ale literaturii engleze, au inspirat numeroase ecranizări. În 1947 se instituie Somerset Maugham Award, premiu care se acordă anual unui autor englez sub treizeci şi cinci de ani.

Plăcerile vieţii, o carte scrisă cu farmecul, înţelegerea şi umorul caracteristice lui Maugham, este o satiră la adresa lumii literare, a parvenitismului şi a imposturii intelectuale, valabilă oricînd şi în orice spaţiu cultural. Dar autorul nu trage concluzii morale, nu acuză şi nu înfierează pe nimeni. Povestea captivantă a ascensiunii unui scriitor provenit dintr-o clasă socială inferioară şi căsătorit cu o femeie fermecătoare, dar a cărei condiţie şi conduită lasă de dorit, este mai degrabă un prilej de meditaţie asupra deşertăciunii şi falsităţii, însă în tonalităţile blînd-cinice cu care Maugham şi-a cucerit publicul. Ca şi alte cărţi ale sale, romanul Plăcerile vieţii a fost ecranizat în 1974 în Marea Britanie, filmul avîndu-i în rolurile principale pe Paul Aston, Barbara Atkinson şi Judy Cornwell. Pentru prestaţia ei, aceasta din urmă a fost nominalizată în 1975 la un premiu BAFTA.

Prefaţa autorului

Romanul acesta l-am gîndit iniţial ca nuvelă – şi nici măcar foarte lungă! Iată însemnarea pe care mi-am făcut-o cînd mi-a venit mai întîi ideea: „Mi se cere să-mi scriu amintirile despre un romancier celebru, prieten din adolescenţa mea, care locuia la W. cu o nevastă foarte deocheată şi foarte necredincioasă. Acolo şi-a scris cărţile lui mari. Mai tîrziu s-a însurat cu secretara lui, care-l păzeşte şi-l transformă într-o figură naţională. Mirarea mea dacă nici măcar la bătrîneţe nu e puţin tulburat de transformarea lui într-un monument naţional“.

În perioada respectivă tocmai scriam nişte schiţe şi nuvele pentru revista Cosmopolitan. Contractul pe care-l încheiasem prevedea ca acestea să aibă dimensiuni cuprinse între cinci şi şapte pagini, în aşa fel încît, împreună cu ilustraţia respectivă, să nu ocupe mai mult de o pagină din revistă. Totuşi mi-am luat cu de la mine putere o oarecare libertate şi atunci ilustraţia se întindea pe pagina opusă, oferindu-mi ceva mai mult spaţiu. Mi s-a părut că povestea aceasta ar corespunde scopului, aşa că am pregătit-o pentru a o folosi în viitor. Dar multă vreme m-a obsedat figura lui Rosie. De ani de zile tot dorisem să scriu despre ea, însă nu mi se oferise prilejul. Nu izbuteam să aranjez nici un fel de decor în care s-o încadrez convenabil şi începusem chiar să-mi pierd nădejdea că mi-aş putea realiza dezideratul. Dar nu-mi păsa prea mult. Un personaj încă neportretizat, însă aflat în creierul unui scriitor, rămîne în proprietatea acestuia; gîndurile îi revin mereu la el şi tot timpul cît imaginaţia îmbogăţeşte portretul, scriitorul savurează plăcerea solitară de a-l simţi acolo, în mintea lui, de a şti că cineva duce o existenţă diversă şi cutremurătoare, necunoscută de nimeni, supusă doar fanteziei lui şi totuşi – într-un mod destul de straniu şi capricios – independentă de el. În schimb, odată ce portretul acela e pus pe hîrtie, cu viaţa lui cu tot, nu-i mai aparţine scriitorului. Acesta îl dă uitării. E ciudat cît de complet îşi poate înceta astfel existenţa o persoană care a sălăşluit în mintea ta, care ţi-a ocupat ani şi ani de zile gîndurile şi visele!

Deodată mi-a venit în minte gîndul că povestioara pe care o schiţasem îmi oferea cadrul desăvîrşit, căutat de-atîta vreme, pentru prezentarea acestui personaj. Aveam să-l înfăţişez sub forma soţiei distinsului meu romancier. Mi-am dat eu seama că nu-mi pot spune povestea nici în zece pagini, aşa că m-am hotărît să mai aştept puţin şi să-mi întrebuinţez materialul într-una din povestirile mai lungi – să zicem de cincizeci ori şaizeci de pagini –, domeniu în care mă descurcasem binişor după nuvela Ploaia. Dar cu cît mă gîndeam mai mult la această temă, cu atît mai tare îmi scădea entuziasmul, socotind că nu merită să mi-o irosesc pe Rosie a mea pentru o nuvelă, fie ea şi mărişoară. Mi-au revenit în minte amintiri de demult. Am constatat că nu spusesem tot ce aveam de spus despre localitatea W. din însemnărica mea, numită de mine Blackstable în romanul Robie. După atîţia şi atîţia ani, nu vedeam de ce n-aş putea să reiau lucrurile, venind mai aproape de realitate. Unchiul William, protopop la Blackstable, şi soţia lui, Isabella, deveniră unchiul Henry, paroh, şi, respectiv, preoteasa Sophie. Philip Carey din romanul anterior deveni naratorul, care povesteşte Plăcerile vieţii la persoana întîi.

Cînd a apărut cartea, am fost atacat şi din dreapta, şi din stînga, pentru că s-a presupus că în persoana lui Edward Driffield l-aş fi zugrăvit pe Thomas Hardy. Dar nu asta fusese intenţia mea. Nu-l avusesem în minte pe Thomas Hardy în mai mare măsură decît pe George Meredith sau pe Anatole France. După cum reiese din notiţa aceea a mea, ceea ce mă fascinase fusese ideea că veneraţia la care este expus un autor încărcat de ani şi de onoruri poate deveni plictisitoare şi enervantă pentru sufleţelul vioi care mai trăieşte încă înlăuntrul lui, acut sensibil la aventurile fanteziei sale. M-am gîndit că, probabil, prin minte îi trec tot felul de idei ciudate şi deconcertante în timp ce el îşi păstrează demnitatea exterioară pe care i-o pretind admiratorii.

La vîrsta de optsprezece ani citisem Tess d’Urberville cu atîta entuziasm, încît mă hotărîsem să mă însor cu o mulgătoare de vaci. În schimb celelalte cărţi ale lui Hardy nu mă mai impresionaseră la fel de mult ca pe contemporanii mei şi nici engleza lui nu mi se părea foarte bună. Niciodată nu m-a interesat în aceeaşi măsură în care mă fascinase cîndva George Meredith, iar mai tîrziu Anatole France. Nu prea aveam habar de viaţa lui Thomas Hardy. Nici acum nu ştiu prea multe, doar atît cît să fiu absolut convins că asemănările dintre el şi Edward Driffield sînt neglijabile; de fapt constau doar în originea lor umilă şi în faptul că au fost însuraţi de două ori.

Pe Thomas Hardy l-am văzut doar o dată în viaţă, la un banchet dat de Lady St. Heliers, mai cunoscută în societatea mondenă din vremea aceea sub numele de Lady Jeune, căreia îi plăcea să invite în casa ei (o lume mult mai exclusivistă decît cea de azi) orice persoană care, într-un fel sau altul, se afla în atenţia publicului. Pe atunci eram un dramaturg popular şi la modă. Banchetul era una din petrecerile acelea date de oameni înainte de război, cu nu ştiu cîte feluri de mîncare, supe şi consommé-uri, peşte, mai multe hors d’oeuvre, băuturi efervescente din fructe (pentru a-ţi oferi şansa de a mînca în continuare), apoi berbec, vînat, dulciuri, îngheţată şi sos picant.

Şi erau de faţă douăzeci şi patru de persoane, toate distinse fie prin nobleţea lor, fie prin activitatea politică, fie prin realizările artistice. Cînd cucoanele s-au retras în salon, întîmplarea a făcut să mă trezesc aşezat lîngă Thomas Hardy. Îmi amintesc că era un omuleţ cu faţa pămîntie. Deşi în ţinută de seară, cu cămaşă scrobită şi guler înalt, păstra totuşi o înfăţişare de om al pămîntului. Era blînd în comportament şi foarte amabil. În momentul acela m-a izbit la el amestecul curios de timiditate şi siguranţă. Nu-mi aduc aminte despre ce am conversat, dar ştiu că ne-am întreţinut trei sferturi de oră. La sfîrşit mi-a făcut un mare compliment: întrucît nu-mi auzise numele, m-a întrebat ce meserie am.

Mi se spune că vreo doi-trei scriitori s-au simţit vizaţi (şi ironizaţi) de portretul lui Alroy Kear. Înseamnă că s-au simţit cu musca pe căciulă. Personajul acesta reprezintă un portret-colaj: i-am luat înfăţişarea de la un scriitor, obsesiile mondene de la un altul, entuziasmul debordant de la al treilea, mîndria pentru performanţele atletice de la al patrulea şi foarte multe trăsături din propriul meu caracter. Căci realitatea este că am o capacitate înfiorătoare de a-mi vedea propria absurditate şi găsesc în persoana mea suficiente lucruri care să-mi stîrnească simţul ridicolului. Sînt înclinat să cred că tocmai de aceea îi văd pe oameni (dacă ar fi să cred ceea ce mi se spune şi ceea ce citesc adeseori despre mine însumi) într-o lumină mai puţin măgulitoare decît mulţi autori care nu suferă de această nefericită idiosincrazie, pentru că toate personajele create de noi sînt doar copii ale propriei noastre persoane. Bineînţeles, se prea poate să fie de fapt mai nobile, mai dezinteresate, mai virtuoase şi cu un spirit mai moral decît mine. Este absolut firesc ca, fiind făcuţi după chipul şi asemănarea zeilor, scriitorii să-i creeze şi ei pe oameni după chipul şi asemănarea lor.

Dacă voiam să fac portretul unui scriitor care a recurs la toate mijloacele de reclamă posibile şi imposibile pentru a stimula vînzarea operelor sale, n-aveam nevoie să-mi aţintesc privirile asupra unei anumite persoane. Practica e mult prea răspîndită. Şi nu văd de ce n-am privi-o cu înţelegere. În fiecare an trec neobservate sute de cărţi, multe din ele foarte merituoase. Fiecare i-a luat autorului luni şi luni de zile de muncă, ba poate chiar a meditat la ea ani de zile şi a pus în ea o parte din el însuşi, care se va pierde definitiv. E sfîşietor să te gîndeşti cît de mare este riscul ca lucrarea ta să fie total nesocotită, sub presiunea tonelor de cărţi care copleşesc mesele criticilor şi încarcă rafturile librăriilor. Nu e deloc nefiresc ca autorul să recurgă la toate mijloacele posibile pentru a atrage atenţia publicului. Experienţa l-a învăţat ce are de făcut: trebuie să se transforme într-o figură publică. Trebuie să se menţină în atenţia publicului. Trebuie să dea interviuri şi să-şi aranjeze publicarea pozei în ziare. Trebuie să adreseze scrisori ziarului Times, să vorbească la întruniri publice şi să se ocupe de probleme sociale. Trebuie să ţină discursuri după dineuri. Trebuie să recomande cărţi prin reclamele editorilor şi, negreşit, trebuie să fie văzut în locurile potrivite la momentele potrivite. Nu trebuie să îngăduie să fie dat uitării. E o muncă grea şi chinuitoare, căci orice greşeală poate să-l coste scump. Ar fi o sălbăticie să-l privim altfel decît cu bunăvoinţă pe un autor care-şi dă atîta osteneală să convingă marele public să-i citească una sau alta din cărţile pe care el consideră, sincer şi cinstit, că merită citite.

Există însă şi o formă de reclamă pe care o deplîng: cocteilurile oferite la lansarea unei cărţi. Îţi asiguri prezenţa unui fotograf. Inviţi gazetarii de scandal şi toţi oamenii marcanţi pe care-i cunoşti. Gazetarii îţi acordă un paragraf în coloanele ziarului lor, iar revistele ilustrate îţi publică fotografiile, dar personalităţile prezente se aşteaptă să capete gratis un exemplar din carte – şi încă şi cu dedicaţie. Această practică ruşinoasă nu devine mai scuzabilă cînd se presupune (fără îndoială, uneori pe bună dreptate) că totul e făcut pe spezele editorului.

Această practică nu înflorise încă pe vremea cînd am scris Plăcerile vieţii. Altfel ce material grozav mi-ar fi furnizat pentru un capitol foarte colorat!

Capitolul I

Am învăţat din experienţă că ori de cîte ori te caută cineva la telefon şi, negăsindu-te, îţi lasă un mesaj prin care te roagă să-l suni de îndată ce te întorci, fiind vorba de o chestiune însemnată, de cele mai multe ori chestiunea e mai importantă pentru el decît pentru tine. Cînd e vorba să-ţi facă un cadou ori o favoare, cei mai mulţi oameni sînt capabili să-şi ţină în frîu nerăbdarea. Drept care, cînd m-am întors acasă, avînd răgaz doar pentru un păhărel, o ţigară şi frunzăritul ziarului înainte de a mă îmbrăca pentru un dineu, iar proprietăreasa mea, domnişoara Fellows, mi-a spus că domnul Alroy Kear doreşte să-l sun imediat, am socotit că nu-i nici o primejdie dacă nu iau în seamă această rugăminte.

— Ăsta e scriitorul? mă întrebă domnişoara Fellows.

— Da.

Învălui telefonul într-o privire prietenoasă.

— Să vă fac eu legătura?

— Nu, mulţumesc.

— Dar ce să-i spun dacă sună din nou?

— Roagă-l să lase vorbă ce doreşte.

— Cum vreţi.

Strînse din buze, luă sifonul gol, îmbrăţişă cu privirea camera ca să vadă dacă totul e în ordine şi ieşi. Domnişoara Fellows era cititoare pasionată de romane. Eram convins că din ale lui Roy nu i-a scăpat nici unul. Felul dezaprobator în care a privit nepăsarea mea sugera chiar că le-a citit cu admiraţie. Cînd am revenit acasă, după dineu, am găsit pe bufet o însemnare scrisă mare şi foarte lizibil de mîna ei:

„Domnul Kear a sunat de două ori. Vă întreabă dacă puteţi lua mîine prînzul cu el, iar dacă nu, ce zi v-ar conveni?“

Am înălţat din sprîncene. Pe Roy nu-l mai văzusem de trei luni şi chiar şi atunci abia schimbaserăm două vorbe la o petrecere. Se arătase foarte prietenos – ca întotdeauna, de altfel – şi la despărţire îşi exprimase regretul sincer că ne întîlnim atît de rar:

— Vai, ce îngrozitoare e Londra asta! Niciodată n-ai timp să te întîlneşti cu oamenii pe care ţii să-i vezi! Ce-ar fi să prînzim împreună cîndva, săptămîna viitoare?

— Mi-ar face mare plăcere, i-am răspuns.

— Cum ajung acasă, îmi consult agenda şi pe urmă îţi telefonez.

— E-n regulă.

Nu degeaba îl cunoşteam pe Roy de douăzeci de ani. Ştiam perfect că întotdeauna are în buzunăraşul din stînga sau de la vestă carneţelul în care-şi notează întîlnirile, vizitele şi aranjamentele, aşa că nu m-a mirat deloc că n-am mai primit nici o veste de la el. Ca atare, acum mi-era aproape cu neputinţă să mă conving că această dorinţă imperioasă a lui de a mă invita ar putea fi una dezinteresată. Fumîndu-mi pipa înainte de culcare, am început să răsucesc în minte toate motivele posibile pentru care Roy ar putea dori să iau masa cu el. Poate că vreo admiratoare de-a lui îl bătuse la cap să-i facă legătura cu mine sau poate că vreun gazetar american, aflat pentru cîteva zile la Londra, îi ceruse să ne pună în legătură. Însă nu puteam fi atît de nedrept cu vechiul meu prieten, încît să bănuiesc că ar fi incapabil să facă faţă unei asemenea situaţii. Şi apoi în mesajul lui îmi oferea posibilitatea de a-mi alege singur ziua, deci era greu de presupus că dorea să mă întîlnesc cu altă persoană.

Nimeni nu-l putea întrece pe Roy în materie de cordialitate sinceră faţă de un coleg de breaslă al cărui nume era pe buzele tuturor. Pe de altă parte, nimeni nu izbutea să-l ignore cu un aer mai binevoitor pe acesta de îndată ce trîndăvia, eşecul ori succesul altui coleg îi puneau în umbră celebritatea. Orice scriitor are şi el perioade bune şi perioade proaste, iar eu, unul, eram perfect conştient că în momentul respectiv nu mă aflam în atenţia publicului. Evident, aş fi putut găsi diverse scuze pentru a refuza invitaţia lui Roy fără a-l jigni, deşi, fiind atît de hotărît de felul lui, dacă-şi punea în cap să mă vadă pentru a-şi urmări un ţel personal, ştiam prea bine că nu-i puteam stăvili insistenţa decît dacă-i trînteam în obraz un „Du-te dracului!“ Însă realitatea este că mă îmboldea curiozitatea. Mai mult decît atît, ţineam foarte mult la Roy.

Îi urmărisem cu admiraţie înălţarea pe firmamentul literelor. Cariera lui ar fi putut sluji drept model oricărui tînăr care păşea în lumea literaturii. Nu-mi vine în minte nici un alt contemporan de-al nostru care să fi cîştigat o poziţie atît de însemnată cu atît de puţin talent. Talentul lui, exact ca doza zilnică de prafuri medicinale, încăpea uşor într-o lingură cu vîrf. Şi el o ştia cel mai bine, ba chiar probabil că uneori i se părea aproape un miracol că a reuşit, cu ajutorul unei cantităţi atît de mici, să compună vreo treizeci de cărţi. Nu-mi pot stăpîni gîndul că a avut aproape o revelaţie divină cînd a citit prima dată afirmaţia făcută de eseistul Thomas Carlyle într-un discurs la o masă festivă, cum că geniul este capacitatea infinită de efort. Trebuie să fi răsucit mult în minte această afirmaţie. „Dacă asta e totul“, şi-o fi spus el, „pot să fiu şi eu un geniu ca toţi ceilalţi!“ Iar cînd recenzentul înflăcărat dintr-o revistă pentru cucoane, comentîndu-i una din lucrări, a folosit chiar cuvîntul „genial“ (şi, slavă Domnului, în ultima vreme criticii l-au tot ventilat, cu o frecvenţă mai mult decît încîntătoare), trebuie să fi oftat de uşurare, cu satisfacţia omului care, după nu ştiu cîte ceasuri de efort, a rezolvat în sfîrşit un careu de cuvinte încrucişate. Nici o persoană care, în decursul anilor, i-a observat zelul neobosit nu mai putea nega că merită să fie considerat un geniu.

Roy şi-a început viaţa sub auspicii bune. Era fiul unic al unui funcţionar care, după ce a slujit mulţi ani în calitate de secretar pentru Hong Kong la Ministerul Coloniilor, şi-a încheiat cariera ca guvernator al Jamaicăi. Dacă-i căutai numele lui Alroy Kear în rîndurile înghesuite ale oricărei Enciclopedii a personalităţilor, găseai o fişă de tipul: „Fiu unic al lui Sir Raymond Kear (v. acest nume), decorat cu mai multe ordine şi medalii, şi al lui Emily Kear, fiica mai mică a regretatului general-maior Percy Camperdown, comandant în armata indiană. A studiat la Liceul Winchester şi apoi la New College din Oxford“.

Acolo a ajuns pînă la rangul de preşedinte al Clubului Studenţesc şi dacă n-ar fi avut ghinionul să se îmbolnăvească de pojar, ar fi fost selecţionat şi în reprezentativa de canotaj a universităţii. A făcut o carieră mai mult onorabilă decît spectaculoasă, încheindu-şi studenţia fără nici un fel de datorii. Încă de pe atunci era deprins cu economiile, deloc înclinat spre cheltuieli nesăbuite şi se dovedise un fiu foarte bun. Era perfect conştient de sacrificiile pe care le făcuseră părinţii pentru a-i oferi o educaţie atît de costisitoare. După pensionare taică-său a locuit într-o casă modestă – dar nu sărăcăcioasă –, aproape de localitatea Stroud din comitatul Gloucestershire, dar din cînd în cînd venea la Londra la dineurile oficiale date cu vreo ocazie festivă, legată de coloniile pe care le administrase. În asemenea cazuri vizita clubul Atheneum, al cărui membru era. Printr-un vechi prieten, coleg de club, izbuti să obţină pentru băiatul lui, acum absolvent de Oxford, postul de meditator al fiului unic – şi foarte plăpînd – al unui lord de rang foarte înalt. Aşa căpătă Roy şansa de a cunoaşte înalta societate încă din tinereţe.

Şi a valorificat-o din plin. În cărţile lui nu veţi găsi nici una din erorile ce desfigurează producţiile celor ce au studiat cercurile aristocratice doar din paginile revistelor ilustrate. Roy ştia exact cum vorbesc între ei ducii şi formulele corecte cu care trebuie să li se adreseze un deputat, avocat, agent de pariuri sau valet. Mai mult decît atît, e de-a dreptul captivantă maniera degajată cu care trata în primele lui romane viceregii, ambasadorii, prim-miniştrii, capetele încoronate şi doamnele din înalta societate. O manieră amicală, dar fără a-i lua de sus, şi familiară, dar fără a fi impertinentă. Nu te lasă nici o clipă să le uiţi rangul, dar îţi împărtăşeşte sentimentul reconfortant că sînt şi ei oameni, la fel ca tine şi ca mine. Întotdeauna mi s-a părut un mare păcat că – de vreme ce moda a stabilit că treburile aristocraţiei nu mai reprezintă un subiect potrivit pentru cărţile serioase – Roy, mereu atent şi sensibil la direcţia din care bate vîntul, s-a limitat în ultimele lui romane la conflictele spirituale ale jurisconsulţilor, contabililor autorizaţi, toptangiilor şi misiţilor. În cercurile acestora nu se mai învîrte cu aceeaşi siguranţă ca pe vremuri.

Cînd l-am cunoscut prima dată, tocmai ce renunţase la postul acela de meditator al odraslei aristocratice, pentru a se dedica exclusiv literaturii. Pe atunci era un tînăr elegant, de statură atletică şi remarcabil ca ţinută: înalt de peste un metru optzeci, cu umeri laţi şi mersul sigur. Nu era frumos, dar era agreabil la înfăţişare prin aerul său bărbătesc, ochii mari, albaştri, cu privirea francă, şi părul de un castaniu-deschis, frumos cîrlionţat. Avea nasul cam scurt şi lătăreţ, iar bărbia pătrată. Părea cinstit, curat şi sănătos. Avea un aer sportiv. Nici un cititor care a găsit în primele sale cărţi o partidă de vînătoare descrisă cu atîta vioiciune şi precizie nu se poate îndoi că a transpus acolo experienţe personale şi, într-adevăr, pînă nu demult Roy îşi părăsea bucuros masa de scris pentru o expediţie cinegetică. Şi-a publicat cel dintîi roman într-o vreme cînd literaţii, pentru a-şi dovedi virilitatea, beau bere şi jucau crichet şi cîţiva ani buni n-a existat mai nici o echipă de oameni de litere în care să nu figureze şi numele lui. Nu prea ştiu de ce, dar această şcoală de scriitori şi-a cam pierdut din succes. Cărţile lor sînt neglijate şi chiar dacă au rămas jucători de crichet, nu-şi mai plasează atît de uşor articolele. Roy a încetat de mult să mai iasă pe teren, descoperindu-şi în schimb un gust rafinat pentru vinul roşu.

Roy s-a arătat foarte modest în legătură cu primul său roman. Era scurt, scris curăţel şi – ca tot ce a produs de atunci încoace – de foarte mult bun-gust. L-a trimis tuturor autorilor de frunte ai zilei, însoţit de o scrisoare afabilă, prin care-i spunea fiecăruia din ei cît de tare îi admiră operele, cît de mult a învăţat din studierea lor şi cu cîtă ardoare aspiră să urmeze (deşi, fireşte, de la o distanţă mai mult decît considerabilă) calea trasată strălucitor de adresant. El îşi depunea opusculul la picioarele fiecărui mare artist ca pe un fel de tribut – al unui tînăr ce păşeşte în profesiunea de literat –, oferit celui la care va privi întotdeauna cu reverenţă, luîndu-şi-l drept maestru. Cu sfială, întru totul conştient de îndrăzneala exagerat de mare de a-i cere unui om atît de ocupat să-şi irosească timpul uitîndu-se măcar în treacăt la eforturile nevrednice ale unui neofit, cerşea critică şi călăuzire.

Foarte puţine din răspunsurile primite s-au dovedit superficiale şi protocolare. Măguliţi de laudele lui, autorii cărora li s-a adresat i-au răspuns prin scrisori ample. I-au lăudat cartea şi mulţi dintre ei l-au invitat la masă. Nu putuseră să nu fie fermecaţi de francheţea lui şi încălziţi de flacăra entuziasmului dovedit de el. Le cerea sfaturile cu o smerenie înduioşătoare şi le făgăduia să le traducă în viaţă cu o sinceritate de-a dreptul impresionantă. „Iată“, îşi ziceau ei, „o persoană de care merită să te ocupi puţin“.

Romanul lui avu un succes remarcabil. Îi atrase multe prietenii în cercurile literare şi în curînd nu mai puteai merge la un ceai în cartierul literar Bloomsbury – ba nici măcar în Campden Hill sau în Westminster – fără să-l găseşti pe Roy împărţind tartinele cu unt sau debarasînd-o pe o doamnă în vîrstă de ceaşca goală. Era atît de tînăr, de vesel şi deschis şi rîdea atît de tare la glumele altora, încît nu puteai să nu-l simpatizezi. Frecventa toate cluburile şi cercurile literare, mergând prin subsolurile de hoteluri de pe lîngă gara Victoria sau din Holborn, unde scriitori, tineri avocaţi sau doamne îmbrăcate excentric, cu ciorapi albaştri şi mărgele la gît, mîncau te miri ce, dar discutau despre artă şi literatură. Curînd toată lumea făcu descoperirea că Roy are un talent deosebit pentru discursurile de la banchete. Era atît de încîntător, încît tovarăşii de breaslă, rivali şi contemporani ai săi, îi iertau pînă şi faptul că e gentleman. Era foarte darnic în laudele cu care le copleşea lucrările de debut, iar cînd îi trimiteau manuscrise spre a le critica, nu le găsea nicicînd vreun defect. Ajunseseră să-l socotească nu numai un băiat bun, ci şi un judecător înţelept.

A scris un al doilea roman. A lucrat foarte mult la el şi a profitat de sfaturile pe care i le dăduseră seniorii din profesia respectivă. De aceea se cuvenea ca măcar unii din ei să scrie, la cererea lui, o recenzie la vreo revistă sau la vreun ziar pe ai căror redactori Roy îi contactase. Totodată, era mai mult decît firesc ca recenzia să fie măgulitoare. Al doilea roman al lui a fost un succes, dar nu chiar atît de mare încît să stîrnească susceptibilităţile răuvoitoare ale concurenţilor. De fapt le-a confirmat bănuielile că Roy n-o să descopere niciodată praful de puşcă. Era băiat foarte bun. Nu făcea pe nebunul sau alte chestii dintr-astea, deci nu le venea greu să dea o mînă de ajutor unui om care n-avea să se înalţe niciodată atît de sus, încît să le stea în cale. Cunosc vreo cîţiva care acum zîmbesc cu amărăciune, reflectînd la greşeala pe care au făcut-o.

Dar se înşală cei ce spun că e încrezut. Roy nu şi-a pierdut deloc modestia care în tinereţe reprezenta trăsătura lui cea mai încîntătoare.

— Ştiu că nu sînt un mare romancier, e gata să-ţi spună el. Cînd mă compar cu uriaşii profesiei, pur şi simplu nu exist. Pe vremuri mai credeam că într-o bună zi o să scriu un roman cu adevărat mare, dar am încetat de mult să mai trag măcar nădejde într-o asemenea minune. Nu vreau altceva de la oameni decît să spună că mă străduiesc. Muncesc foarte mult, ăsta-i adevărul. Nu las să-mi iasă din mînă nimic neglijent ori nefinisat. Cred că sînt în stare să spun bine o poveste şi să conturez personaje veridice. Şi, la urma urmei, dovada cea mai bună a unei afirmaţii o constituie realitatea concretă: Prin urechile acului s-a vîndut în treizeci şi cinci de mii de exemplare în Anglia, iar în America s-au cumpărat optzeci de mii. Pentru publicarea în foileton a viitoarei mele cărţi am obţinut cele mai mari drepturi de autor pe care le-am avut vreodată.

Şi, la urma urmei, ce altceva decît modestia l-ar putea face să le scrie pînă şi în ziua de azi recenzenţilor cărţilor lui, mulţumindu-le pentru laude şi invitîndu-i la masă? Mai mult decît atît: cînd cineva scrie o critică usturătoare – iar Roy, în special de cînd reputaţia lui a crescut atît de tare, a trebuit să îndure şi unele insulte mai mult decît violente –, el nu face ca cei mai mulţi dintre noi: să ridice din umeri şi să-l înjure în gînd pe mitocanul care ne dispreţuieşte opera, dîndu-l apoi uitării. Nu, el îi scrie criticului o scrisoare lungă, spunîndu-i că-i pare foarte rău de opinia proastă pe care şi-a făcut-o despre cartea lui, că, în schimb, recenzia în sine i s-a părut deosebit de interesantă şi, dacă-şi poate permite s-o spună, dovedea un simţ critic atît de ascuţit şi un simţ lingvistic atît de acut, încît el, Roy, nu s-a putut stăpîni să nu-i scrie. Nimeni nu e mai dornic de progres decît el şi, totodată, atît de animat de speranţa că mai e încă în stare să înveţe cîte ceva. N-ar vrea să pară prea pisălog, dar dacă criticul nu e mult prea ocupat miercuri ori vineri, i-ar face mare plăcere să-l invite la masă la restaurantul Savoy, ca să afle de ce anume i se pare atît de proastă cartea scrisă de el. Roy se pricepe mai bine ca oricine să comande o masă bună şi de cele mai multe ori, cînd criticul a dat pe gît cinci-şase stridii şi a înfulecat un file de miel fraged, şi-a înghiţit între timp şi cuvintele aspre. Aşadar, e pur şi simplu o chestiune de justiţie poetică şi întru totul firesc ca, la apariţia următorului roman al lui Roy, criticul să vadă în această nouă operă un progres sensibil.

Una din greutăţile căreia omul trebuie să-i facă faţă în decursul vieţii este comportamentul faţă de persoanele de care a fost cîndva foarte apropiat, dar care au încetat de mult să-l mai intereseze. Dacă ambele părţi rămîn la un nivel modest de existenţă, ruptura se produce în mod firesc şi fără a genera vreun resentiment. Dacă însă una din persoane devine cineva, situaţia e cam jenantă. Cel care se distinge în viaţă îşi face o mulţime de noi prieteni, însă cei vechi sînt necruţători; o mie de oameni au pretenţii să-i răpească din timp, dar aceştia simt că au prioritate, că au drepturi asupra lui. Iar dacă el nu rămîne la cheremul lor, încep să ofteze şi, dînd din umeri, zic:

— Ei, da, mă rog, probabil eşti şi tu la fel ca toţi ăilalţi. Acum, că ai ajuns om de succes, nu mai vrei să ştii de mine.

Bineînţeles, Roy chiar asta ar dori să facă dacă ar avea curajul. Dar în cele mai multe cazuri nu-l are: din slăbiciune, acceptă o invitaţie la cină într-o duminică. Friptura de vacă e rece ca dracul, carnea vine tocmai din Australia şi la prînz, cînd a gătit-o, bucătăreasa a cam ars-o, cît despre vinul de Burgundia… ah, de ce naiba îi mai zice de Burgundia? N-au fost niciodată la Beaune şi n-au stat la Hôtel de la Poste? Bineînţeles că e straşnic să vorbeşti de zilele de altădată, cînd împărţeai o coajă de pîine într-o mansardă, dar chestia devine puţin neplăcută cînd te gîndeşti cît de aproape de mansardă e situată sufrageria în care te afli acum. Nu te mai simţi chiar în largul tău cînd prietenul îţi spune că romanele lui nu se prea vînd, iar nuvelele nu i se publică. Directorii de teatre nici nu vor să-i citească piesele, dar cînd şi le compară cu cîteva din chestiile care se joacă în ziua de azi (şi aici aţinteşte asupra ta un ochi acuzator), totul pare nedrept, teribil de nedrept. Te simţi stînjenit şi întorci capul într-o parte. Exagerezi eşecurile de care ai avut parte, ca să-şi poată da seama că şi tu ai întîmpinat greutăţi în viaţă. Vorbeşti cît mai dispreţuitor despre propriile tale scrieri şi descoperi cu oarecare surprindere că exact asta e şi părerea gazdei tale. Acuzi publicul că e foarte nestatornic în aprecieri, pentru a-l mîngîia cu gîndul că popularitatea ta nu poate să dureze. Şi atunci el se dovedeşte un critic amabil, dar sever.

— Nu ţi-am citit ultima carte, îţi zice, dar pe-aia dinainte o ştiu. Am uitat cum se numeşte…

Îi spui titlul.

— M-a cam dezamăgit. Mi s-a părut că nu mai e chiar aşa de bună ca alte chestii pe care le-ai scris. Ştii tu prea bine pe care am preferat-o.

Iar tu, care ai suferit şi de pe urma altora în afara lui, îi răspunzi imediat, dîndu-i titlul primei tale opere. Pe atunci aveai douăzeci de ani, cartea era încă necoaptă şi naivă şi purta pe fiecare pagină pecetea lipsei tale de experienţă.

— Niciodată n-ai să reuşeşti o chestie mai bună ca aia, îţi spune el entuziast (şi simţi atunci că întreaga ta carieră a fost doar un declin de la o lovitură norocoasă spre neant). Am rămas mereu cu impresia că i-ai cam dezamăgit pe cei care au zis atunci că promiţi foarte mult.

Flăcările din cămin îţi frig tălpile, dar mîinile îţi rămîn îngheţate. Te uiţi pe furiş la ceas şi te întrebi dacă vechiul tău prieten s-ar ofensa în cazul în care pe la zece ţi-ai lua tălpăşiţa. I-ai spus şoferului să te aştepte după colţ, ca să nu-ţi aducă limuzina chiar la uşă, jignind prin luxul ei sărăcia gazdei, dar cînd dai să-ţi iei rămas-bun de la el, îţi spune în prag:

— Ai staţia de autobuz la capătul străzii. Hai să te conduc pînă acolo.

Intri în panică şi-i mărturiseşti că ai automobil. I se pare foarte ciudat că şoferul te aşteaptă după colţ. Îi răspunzi că are şi el maniile lui. Cînd ajungi la maşină, prietenul ţi-o priveşte cu o superioritate îngăduitoare. Jenat, îl inviţi să cineze la tine într-o zi. Îi făgăduieşti să-i scrii şi, plecînd de acolo, te întrebi dacă o să socoată că faci pe grozavul în cazul cînd îl inviţi la restaurantul Claridge sau, dimpotrivă, o să spună că eşti meschin dacă-l pofteşti undeva în cartierul Soho.

Roy Kear nu suferea de nici unul din aceste chinuri enumerate aici. Pare puţin brutal să spun că după ce obţinea de la oameni tot ce putea smulge, îi lăsa pur şi simplu baltă. Dar nu mi-ar veni deloc uşor să exprim mai pe scurt şi mai delicat chestiunea şi, întrucît ar fi nevoie de un eşafodaj foarte elegant şi subtil de insinuări, aluzii şi lucruri spuse doar pe jumătate, pe un ton glumeţ sau amabil, cred că e mai bine să pun punctul pe i: cei mai mulţi dintre noi, cînd îi facem o măgărie unei persoane, tocmai ei îi păstrăm resentimente. În schimb inima lui Roy, întotdeauna la înălţime, nu-i îngăduia niciodată o asemenea meschinărie. Era în stare să se poarte cum nu se poate mai urît cu un om fără a-i purta cîtuşi de puţin pică după aceea.

— Bietul Smith ăsta! zicea el. Ce băiat bun! Ţin atît de mult la el! Păcat că se acreşte tot mai rău. Tare mi-ar părea bine să facă cineva ceva pentru el. A, nu, nu l-am mai văzut de ani de zile! N-are rost să te străduieşti să menţii vechile prietenii. E stînjenitor pentru ambele părţi. Realitatea este că de unii oameni te îndepărtezi şi n-ai ce face. Trebuie să priveşti lucrurile aşa cum sînt.

În schimb, dacă se întîlnea întîmplător cu Smith în public, de exemplu la vernisajul intim al unei expoziţii de la Academia Regală, nimeni n-ar fi putut fi mai cordial cu fostul lui prieten. Îi strîngea mîna cu efuziune şi-i spunea ce încîntat e să-l revadă. Faţa îi radia pur şi simplu. Emana camaraderie precum soarele emană raze. Smith se scălda în lumina caldă a acestei minunate vitalităţi, aşa că era un gest de generozitate normală din partea lui Roy să spună că ar fi dat nu ştiu ce să fi scris şi el o carte măcar pe jumătate atît de bună ca ultima lucrare a lui Smith.

Pe de altă parte, dacă lui Roy i s-ar fi părut că Smith nu l-a zărit, ar fi întors capul în altă parte. Numai că Smith îl zărise şi, fireşte, s-ar fi supărat dacă Roy l-ar fi ignorat. Smith era foarte acru de felul lui. Zicea că pe vremuri Roy era bucuros să împartă cu el o bucată de friptură într-o ospătărie şi să-şi petreacă împreună vacanţa într-o colibă de pescari. Smith zicea că Roy e oportunist. Zicea că e snob. Zicea că e farsor.

Ei bine, în privinţa asta Smith se înşela: cea mai strălucitoare caracteristică a lui Alroy Kear era sinceritatea. Nimeni nu poate fi farsor vreme de douăzeci şi cinci de ani. Făţărnicia este viciul cel mai dificil şi mai chinuitor pentru nervi din toate cîte le poate avea un om: necesită o vigilenţă neostoită şi o rară detaşare a spiritului. Nu poate fi practicată doar în momente de răgaz, ca adulterul ori lăcomia. E o treabă care îţi ocupă tot timpul. De asemenea, necesită umor şi cinism. Cu toate că Roy rîdea atît de mult, niciodată nu mi s-a părut că ar avea un umor prea puternic şi spontan şi sînt absolut sigur că era total incapabil de cinism. Măcar că n-am citit pînă la capăt decît vreo două sau trei dintre romanele sale, le-am început pe mai toate şi, după părerea mea, fiecare din numeroasele lor pagini poartă pecetea sincerităţii lui. E limpede că ea a alcătuit temelia principală a popularităţii sale stabile. Roy a crezut întotdeauna cu convingere ceea ce în momentul respectiv credea toată lumea. Cînd îşi scria romanele despre aristocraţie, credea sincer că membrii acestei clase erau desfrînaţi şi imorali, dar că aveau totuşi o anumită nobleţe şi o aptitudine înnăscută de a guverna Imperiul Britanic. Mai tîrziu, cînd a scris despre clasele de mijloc, a crezut în mod sincer că ele reprezintă coloana vertebrală a ţării. Ticăloşii lui au fost întotdeauna ticăloşi, eroii eroici, iar fecioarele feciorelnice.

Cînd Roy îl invita la masă pe autorul unei recenzii măgulitoare, o făcea întrucît îi era sincer recunoscător pentru opiniile sale bune, iar cînd îl invita pe un recenzent sever, o făcea pentru că-l interesa în mod sincer să-şi perfecţioneze scrisul. Cînd nişte admiratori necunoscuţi de-ai lui soseau la Londra, venind tocmai din Texas sau din Australia de Vest, nu-i ducea la Galeria Naţională doar pentru a-şi cultiva publicul, ci pentru că ţinea în mod sincer să le observe reacţiile artistice. Era suficient să-l auzi conferenţiind ca să te convingi de sinceritatea lui.

Cînd se urca la tribună ca să ţină vreo conferinţă, într-o ţinută de seară purtată cu o distincţie admirabilă – ori într-un costum de oraş mai lejer, dar de o croială impecabilă, în cazul cînd era mai potrivit pentru ocazia respectivă –, şi cînd îşi întîmpina auditoriul cu seriozitate şi francheţe, deşi cu o sfială cuceritoare, nu puteai să nu-ţi dai seama că se consacră sarcinii respective cu o seriozitate totală. Deşi din cînd în cînd se prefăcea că nu-şi găseşte cuvintele, ăsta era doar un mijloc de a le spori efectul în momentul în care le rostea. Vocea îi era plină şi bărbătească. Spunea bine orice poveste. Nu era niciodată neinteresant. Îi plăcea să conferenţieze despre scriitorii mai tineri ai Angliei şi Americii şi le explica meritele pentru uzul auditorilor cu un entuziasm care-i dovedea generozitatea. Poate că spunea chiar prea mult, căci după ce-i ascultai conferinţa, simţeai că de fapt ai aflat tot ce doreşti să ştii despre ei şi că nu mai e deloc nevoie să le citeşti cărţile. Presupun că tocmai de aceea, după ce conferenţia Roy în vreun oraş de provincie, nimeni nu cerea în librării nici măcar un exemplar din cărţile autorilor comentaţi de el. În schimb, cumpărătorii alergau după propriile lui cărţi.

Avea o energie prodigioasă. Nu numai că întreprindea cu succes turnee prin Statele Unite, dar conferenţia şi pe tot cuprinsul Marii Britanii. Nici un club nu era prea firav şi nici o societate avînd drept scop înălţarea spirituală a membrilor ei nu se dovedea prea neînsemnată pentru ca Roy să-şi precupeţească timpul şi să nu le acorde măcar o oră. Din cînd în cînd îşi mai revizuia conferinţele şi le publica în cărţişoare curăţele. Majoritatea oamenilor interesaţi de asemenea probleme au răsfoit măcar Romancieri moderni, Proza rusească şi Cîţiva scriitori. Puţini ar putea nega că ele evidenţiază un real simţ literar şi o personalitate fermecătoare.

Dar asta nu-i epuizează nici pe departe activităţile. A fost sufletul organizaţiilor menite să promoveze intereselor autorilor sau să le uşureze soarta cînd boala ori bătrîneţea îi aruncau în mizerie. Era întotdeauna gata să dea o mînă de ajutor cînd se schimba legislaţia în materie de drepturi de autor şi niciodată nu refuza să participe la vreo misiune într-o ţară străină, dintre acelea menite să stabilească legături prieteneşti între scriitorii de diferite naţionalităţi. Te puteai bizui pe el pentru a expune punctul de vedere al literaturii la un banchet oficial şi era nelipsit din comitetele de recepţie formate ad hoc pentru a întîmpina cum se cuvine o celebritate literară de peste mări şi ţări. Din nici o licitaţie caritabilă n-au lipsit vreodată exemplare cu autograf măcar ale uneia dintre cărţile lui. N-a refuzat niciodată să acorde un interviu. Spunea – şi pe bună dreptate – că nimeni nu cunoştea mai bine decît el greutăţile meseriei de autor şi, deci, că dacă-l putea ajuta pe un ziarist care lupta pentru afirmare să cîştige cîteva lire printr-o simplă conversaţie agreabilă cu el, nu putea să se arate atît de neomenos încît să-l refuze. De obicei îl invita la dejun şi rareori se întîmpla să nu-i facă impresie bună celui ce-i lua interviul. Îi cerea doar atîta – să citească şi el textul înainte de a fi încredinţat tiparului.

Nu-şi pierdea niciodată răbdarea cu persoanele care le dau telefon celebrităţilor la ceasurile cele mai nepotrivite pentru a le întreba – spre folosul cititorilor cotidienelor sau revistelor – dacă cred în Dumnezeu sau ce mănîncă de obicei la micul dejun. Numele lui figura la orice simpozion sau masă rotundă, drept pentru care publicul ştia perfect ce păreri are despre prohibiţionism, vegetarianism, jazz, usturoi, mişcarea în aer liber, căsătorie, politică şi locul femeilor în familie.

Opiniile lui despre căsătorie erau necesarmente abstracte, deoarece Roy izbutise cu abilitate să evite starea pe care atîţia şi atîţia artişti au constatat că e greu s-o împace cu practicarea pasionată a profesiei lor. Toată lumea ştia că ani şi ani de zile nutrise o pasiune fără speranţă pentru o doamnă de rang înalt, dar căsătorită, şi cu toate că nu vorbea niciodată despre ea altfel decît cu o admiraţie cavalerească, se subînţelegea că-l tratase cam prost. Romanele lui din perioada mijlocie oglindeau prin amărăciunea lor neobişnuită chinurile la care fusese supus. Tortura spirituală prin care trecuse atunci îi permitea, fără a ofensa pe nimeni, să evite avansurile făcute de doamne cu o reputaţie incertă, podoabe marginale ale unui cerc înflăcărat, dispuse să schimbe un prezent nesigur cu certitudinea oferită de mariajul cu un romancier de succes. De îndată ce întrezărea în ochii lor strălucitori umbra ofiţerului stării civile, le spunea că amintirea acelei unice mari pasiuni a lui îl va împiedica pînă la sfîrşitul vieţii să mai stabilească vreo legătură trainică. Nobleţea lui donquijotescă putea să le exaspereze, dar nu să le jignească. Ofta puţin cînd reflecta că, din păcate, nu va cunoaşte niciodată bucuriile vieţii domestice şi satisfacţiile paternităţii, dar aceasta era jertfa pe care se arăta gata s-o aducă nu numai idealului său, ci şi eventualei părtaşe la bucuriile lui.

Observase că oamenii nu sînt prea încîntaţi cînd le cad pe cap nevestele scriitorilor şi ale pictorilor. Artistul care insista să-şi care nevasta peste tot cu el devenea o pacoste şi, ca atare, nu mai era invitat oriunde voia să se ducă, iar dacă-şi lăsa nevasta acasă, la întoarcere era expus unor reproşuri care-i tulburau liniştea şi răgazul atît de esenţiale pentru a pune în valoare tot ce avea mai preţios în el. Alroy Kear era holtei şi, cum împlinise cincizeci de ani, probabil aşa avea să şi rămînă.

Era un exemplu a ceea ce poate face un autor de literatură, a înălţimilor la care se poate ridica prin hărnicie, înţelepciune populară, onestitate şi îmbinarea eficace a mijloacelor şi ţelurilor. Era băiat bun şi numai un cîrcotaş ţîfnos i-ar fi putut pizmui succesul. În seara aceea am simţit că a adormi cu imaginea lui în minte reprezintă perspectiva unui somn bun. I-am lăsat un bileţel domnişoarei Fellows, mi-am scuturat scrumul din pipă, am stins lumina în camera de zi şi m-am dus la culcare.