Leila en collaboration avec Marie‑Thérèse Cuny, Mariée de force

Copyright © Oh ! Editions, Paris, 2004. All rights reserved.

© 2018 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7442-8

ISBN PDF: 978-973-46-7443-5

ISBN print: 978-973-46-7414-5

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: © Klanneke/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

LEILA este o franco-marocană din regiunea pariziană. La şase ani după ce a fost căsătorită de părinţi împotriva voinţei sale, a divorţat. Astăzi lucrează în administraţie şi îşi creşte singură fiul.

MARIE-THÉRÈSE CUNY este scriitoare, scenaristă, traducătoare şi prezentatoare de televiziune. A scris peste 50 de cărţi, printre care şi Arsă de vie (împreună cu Souad), volum apărut la Editura Polirom în 2017.

Pentru fiul meu, Ryad, grădina mea secretă

Sunt nişte scări de urcat, urmează un hol, apoi un panou care indică: „Biroul primarului”.

Mă numesc Leila, am douăzeci şi unu de ani, sunt născută în Franţa, dar marocană prin tradiţie. Această tradiţie este astăzi încă atotputernică, căci alături de mine e tatăl meu.

El nu este nici un credincios fanatic, nici o persoană rea. Este un om respectabil şi respectat de toţi părinţii din cartier. Îşi bate fiica atunci când ea nu îl ascultă; aşa m-a crescut, dresată în spiritul ascultării şi al supunerii. Aşadar, m-a bătut ca să mă mărit cu bărbatul care urcă scările înaintea mea.

Mă mărit în faţa administraţiei franceze cu un om pe care nu îl cunosc. Prin urmare, nu este vorba de o căsătorie, ci de o formalitate îndeplinită cu forţa. Aş putea să fug, să cobor scările în goană, strigând după ajutor. Totuşi, dacă aş face aşa ceva, viaţa mea nu mi-ar mai aparţine. O fată educată în această tradiţie nu poate şi nu ştie să trăiască în afara familiei şi a protecţiei tatălui, al cărui rol este să îi asigure fetei un alt protector: soţul ales de el.

M-am născut în acest cartier, naşterea mea a fost înscrisă în registrul stării civile al acestei primării, e de presupus că am drepturi, dar ele nu îmi servesc la nimic. Cui să mă adresez? Unei asistente sociale? Este vorba de o chestiune privată, aşa că ea nu ar avea nimic de spus în această privinţă. Poliţiei? Mi s-ar răspunde că sunt majoră şi că nu am decât să refuz. În principiu, în democraţie, căsătoria cu forţa nu există. Dar dacă aş spune „nu” în faţa domnului primar, nu m-aş elibera totuşi, pentru că deja m-au căsătorit oficial în Maroc şi, chiar dacă această căsătorie nu este recunoscută în Franţa, pentru tatăl meu şi pentru toată comunitatea din cartier aş fi definitiv condamnată, considerată „o fiică nedemnă” şi aş fi alungată dacă aş refuza să îndeplinesc ultima formalitate în Franţa. Nu aş putea niciodată să mă mai întorc în Maroc fără probleme, „soţul” meu ar avea dreptul să mă caute şi apoi să mă repudieze. Or, repudierea unei fete este, în ochii unui tată tradiţionalist, cea mai cruntă dintre umilinţe.

Visasem la o căsătorie din dragoste, doream să-l întâlnesc pe cel pe care toate fetele îl aşteaptă. Aş fi avut o frumoasă rochie albă, un buchet de flori, ca în poveştile romantice, aş fi surâs sus, în capul scărilor, toate prietenele mele ar fi venit să mă îmbrăţişeze şi să mă felicite. Mi-aş fi părăsit familia pentru un mic apartament doar „al nostru”, aş fi plâns de emoţie, i-aş fi îmbrăţişat pe tatăl meu, pe mama mea şi pe toţi fraţii mei, ca să alerg către fericirea şi libertatea la care am sperat dintotdeauna.

Formalităţile nu au durat decât zece minute.

Necunoscutul are acum ceea ce şi-a dorit, şi nu era neapărat necesar să fiu eu, Leila. Oricare altă maghrebiană născută în Franţa ar fi fost potrivită, cu condiţia să fie virgină şi de familie bună. Tatăl meu nici măcar nu m-a „vândut” acestui bărbat, cum se întâmplă uneori. El pur şi simplu crede în tradiţia căsătoriilor aranjate între familii, este sincer în încăpăţânarea lui de a mă face să ascult şi să intru în rândul lumii; nu ar suporta ca fiica lui să trăiască altfel.

Mintea mi-e goală. Nu sunt aici, ziua asta nu există, am şters-o dinainte din gândurile mele. Cu capul în nisip, precum un struţ, sperând în nu ştiu ce intervenţie a destinului pentru a mă salva – sfârşitul lumii, un cutremur, cineva care să se ridice şi să spună:

— Legea franceză nu autorizează căsătoriile cu de-a sila!

Nu mai era nimeni în birou, cu excepţia celor doi martori de circumstanţă, şi nici pământul nu s-a cutremurat. Primarul nu şi-a pus întrebări, a mai văzut căsătorii din astea făcute în fugă şi fără chiote de bucurie. Am zis „da” cu o voce care nu era a mea, am semnat o hârtie pe care nici nu o vedeam, atât de înceţoşaţi de lacrimi îmi erau ochii, sub privirea autoritară a tatălui meu. La cea mai mică revoltă, m-ar fi snopit în bătaie şi m-ar fi expediat în ţară sau m-ar fi aruncat în stradă. Ar fi trebuit să fug într-un cămin, lăsată pradă unei libertăţi cu care nu fusesem niciodată învăţată şi de care îmi este foarte teamă. Integrarea implică libertatea de a spune nu. Tradiţia este tocmai imposibilitatea de a spune nu. Eu nu am fost niciodată liberă să nesocotesc această lege nescrisă.

Unde ai fost?

Aveam şapte sau opt ani, poate mai puţin, auzeam deja vocea tatălui meu sau a mamei mele străbătând apartamentul şi răsunându-mi în urechi: „Leila! Pune masa! Leila, ocupă-te de fratele tău! Leila, spală vasele! Leila, rămâi aici! Leila, ce faci? Vino aici, nu ieşi, fă ordine în cameră. La ce oră te întorci de la şcoală? Ia-ţi lucrurile de aici, ajut-o pe mama, nu vorbi cu fata aia, cu cine erai?”.

Ordinele şi interdicţiile se înfigeau în creierul meu ca nişte ace. Nu eram propria mea stăpână, eram obiectul, instrumentul familiei, ea mă teleghida.

Privindu-mă în oglindă, nu vedeam pe nimeni. Mă născusem, aveam un trup şi un cap, ochi ca să văd, inimă ca să simt lucrurile, dar nu mă puteam folosi de ele. Mă educau după tradiţia marocană chiar în inima Franţei; nu puteam respira decât când mă duceam la şcoală. În clasă trăiam, eram un individ cu drepturi depline, inteligenţa mea se putea alimenta cu informaţii utile, în pauze aveam voie să alerg şi să râd ca toţi ceilalţi, adoram şcoala. Dar de cum ieşeam de acolo, pe drumul de întoarcere acasă, eram deja un nimeni.

— Nu pierde timpul şi întoarce-te imediat! Ocupă-te de fraţii tăi!

Sunt unica fiică într-un trib de băieţi. De fiecare dată când mama era gravidă, speram din toată inima pe culoarele clinicii, aşteptam eliberarea, vocea care să spună:

— Este o fetiţă!

Însă ritualul nu se schimba niciodată. Doi fraţi mai mari, pe urmă încă unul, şi încă unul, până la zece. Când, în sfârşit, a sosit pe lume surioara mea Sirinne, aveam deja şaisprezece ani.

La vârsta de cinci sau şase ani, m-am apucat realmente să urlu de disperare că nu vedeam niciodată în braţele mamei mele o fiinţă care în sfârşit să-mi semene. Mi-am petrecut toată copilăria şi toată adolescenţa sperând că voi avea o soră, un dar al cerului. Mi se părea că această revărsare de băieţi ieşiţi din trupul mamei mele era o pedeapsă a mea personală şi, de ce nu, că naşterea mea în mijlocul lor era una şi mai gravă.

Ali şi Brahim, Karim şi Miloud, Mohammad şi Hassan, Mansour şi Slimane, Idriss şi Rachid... Mama năştea practic în fiecare an, astfel încât actorii existenţei mele defilau unul după altul, ca pe genericul unui film, iar eu rămâneam singură, invizibilă pe ecran, însă încărcată cu toate corvezile. Eram invidioasă pe colegele mele de şcoală când terminam orele: mamele lor veneau să le ia, să le îmbrăţişeze; mi se părea că erau foarte importante pentru ele. Pentru mama, îngrijirea tribului ei de copii reprezenta o muncă neîntreruptă. Chiar şi noaptea, întotdeauna era câte un bebeluş care plângea. Viaţa ei era o sclavie absolută.

Foarte de timpuriu a trebuit aşadar să ajut în casă, dar refuzam cu insolenţă să fiu sclava celor zece fraţi ai mei. Mama mă bătea, mă trăgea de păr, dar eu nu făceam nimic sau aproape nimic din ceea ce dorea ea. Iar ei i se părea perfect normal ca unica ei fiică s-o ajute, aşa fusese ea crescută în satul ei, înainte de a sosi în Franţa, unde nu cunoştea pe nimeni şi nu vorbea nici limba. În momentul naşterii mele, acum aproximativ douăzeci şi cinci de ani, cartierul nostru nu număra decât foarte puţine familii de maghrebieni. Iar la sosirea ei din Africa, nu era niciuna. Pe măsură ce naşterile s-au tot înmulţit, mama s-a trezit închisă într-un apartament cu o sufragerie şi patru dormitoare unde eram înghesuiţi unsprezece copii, într-o regiune fără soare, fără să poată ieşi să facă ea însăşi cumpărături. Tatăl meu avea toate sarcinile din afara casei, el se ocupa de provizii şi tot salariul său de muncitor se ducea pe asta. Nu se punea problema contracepţiei, pe atunci sintagma „pilulă contraceptivă” era necunoscută, Dumnezeu îi trimitea fii. M-am întrebat mai târziu dacă nu cumva faptul că tatăl meu fusese orfan era motivul acestei procreări îndârjite.

La începutul vieţii sale în Franţa, mama nu vedea cum trece viaţa decât de la fereastra etajului trei, nu ieşea din casă decât ca să nască sau pe urmele tatălui meu, cu liota de băieţi după ea. Iar eu eram închisă la fel ca ea. Crescând, ei au avut dreptul să alerge pe-afară fără supraveghetor, dar eu nu. Prietenele din cartier veneau să mă caute ca să ne jucăm în jurul blocului:

— Coborâm să ne jucăm cu elasticul, vii?

— Trebuie să-l întreb pe tata, însă el nu o să vrea. Mergeţi voi şi rugaţi-l, poate că vouă o să vă spună da, mie sigur îmi va spune nu.

Şi, într-adevăr, răspunsul era întotdeauna acelaşi:

— Vrei să iei aer? Rămâi pe balcon!

Era nedrept. Eu nu îndrăzneam să întreb de ce, nu încercam să înţeleg. Era nu, deci rămânea nu. Şi mă revăd şi acum pe balconul acela, condamnată să le privesc pe celelalte fete jucându-se, prizonieră a nu ştiu cărei legi. Eram mică, încă în şcoala primară, şi nu înţelegeam. Ce pericol era dacă ieşeam să iau aer lângă bloc?

Încetul cu încetul, cartierul primise şi alte familii de maghrebieni, apoi de africani. La şcoală, eram amestecate cu fetiţe de origine franceză, toată acea mică lume trăia în armonie, cea mai bună prietenă a mea, Souria, juca elasticul cu celelalte. Farida, Joséphine, Sylvie, Malika, Alia sau Charlotte se distrau pe lângă bloc fără mine. De ce?

Tatăl meu şi-a crescut toţi copiii într-o frică absolută.

Când ne întreba ceva, dacă unul dintre noi avea nenorocul să-l privească în ochi, mai întâi lua o palmă.

— Ochii în pământ!

Nu primeam niciodată un cuvânt de tandreţe, cu atât mai puţin un gest care să ne dea un sentiment de siguranţă. Nu-mi amintesc să fi sărit, de pildă, pe genunchii tatălui meu nici măcar o dată în viaţă sau ca el să mă fi îmbrăţişat spunându-mi bună ziua sau bună seara. Decalajul era enorm între autoritatea sa brutală şi ceea ce vedeam sau auzeam de la alţi copii, francezi autentici sau „de import”. Acest stil de educaţie m-a înfuriat încă din fragedă copilărie. Îmi aduc aminte de o excursie la munte organizată în clasa a cincea. Pentru mine era „nu” din start. Institutorul a mers la tatăl meu şi a insistat cu amabilitate:

— Fiica dumneavoastră nu riscă nimic, fetele sunt de-o parte, iar băieţii de alta...

Dar rămânea nu. Problema era că, chiar dacă eram separată de băieţi, tatăl meu se temea că amestecul era întotdeauna posibil departe de supravegherea sa. Or, la zece ani, eşti cu totul inocent. Eu nu-mi închipuiam nimic reprobabil în a sta pe lângă băieţi.

Acasă dormeam în aceeaşi cameră cu un trib de fraţi... şi asta nu-l deranja pe tatăl meu! Pe mine, da. El ignora complet faptul că pericolul mă pândea în propria casă.

Nu ştia că, la vârsta păpuşilor Barbie, unul dintre aceşti tineri masculi cu mult mai mari decât mine mă dezgustase pe vecie de promiscuitatea celor două sexe. Mă îngrozea ideea de a fi închisă în aceeaşi cameră cu el. Agresorul nepedepsit ştia bine că ruşinea îmi închidea gura şi că niciodată nu aveam să fiu în stare să demasc vinovatul. Avea dreptate. Sigur, îmi respectase virginitatea; într-o familie musulmană virginitatea unei fete este sacră. Dar există şi alte modalităţi, la fel de grave, de a umili o fată de această vârstă. Am tăcut, la fel ca toţi copiii agresaţi. Tac şi acum, dar otrava asta mă urmăreşte. De ce nu am strigat după ajutor? De ce am suportat? De ce trebuie să mă simt eu pe veci vinovată, în timp ce agresorul îşi trăieşte viaţa fără cea mai mică remuşcare? Pur şi simplu şi-a exersat sexualitatea pe mine, eu nu eram decât un obiect la îndemâna lui. Adică nimic.

Eram pedepsită pentru un păcat misterios, eram fără valoare, laşă, murdărită, bună de aruncat la gunoi. Şi atunci m-am forţat să îngrop această poveste blestemată în creierul meu.

Am „schimbat pacea”, nu aveam altă soluţie.

Aşa am devenit agresivă, revoltată, instabilă, bolnavă de tăcerea aceea impusă, de acea închisoare unde doar autoritatea paternă avea drept la cuvânt şi unde băieţii aveau întotdeauna dreptate. Şi astfel mi-am jurat să reuşesc la şcoală, să am o meserie, să nu mă căsătoresc decât dacă aşa voi decide eu într-o bună zi, dar cât mai târziu cu putinţă, şi mai ales să nu cresc un trib de copii. Însă mai trebuia şi să-l întâlnesc pe cel care să-mi placă, cel pe care să nu vreau să-l fac să plătească pentru copilăria mea.

Până atunci, visam pe balconul meu, prinţesă abandonată şi prizonieră, la un făt-frumos ca din serialele de televiziune. Şi făceam pe clovnul cu prietenele mele din clasă, povestindu-le chelfănelile, palmele, loviturile „peste bot”, cum se spune în vorbirea din cartier, pe care le încasam cu regularitate ca pedeapsă pentru revolta mea făţişă.

Voiam doar să exist, să obţin pur şi simplu un pic de atenţie şi de afecţiune. Nu ceream prea mult. De rochii, de păpuşi nu-mi păsa câtuşi de puţin. Voiam să fiu iubită, să fiu îmbrăţişată dimineaţa şi seara, să vină să mă ia de la şcoală şi, fiindcă nu se întâmpla nimic, mă întrebam continuu dacă eram cu adevărat fata tatălui meu. Mi se părea că doar pe mine mă trata aşa, cu indiferenţa aceea, pe nimeni altcineva. În ciuda acestei autorităţi pe care o exercita şi asupra băieţilor, complicitatea lor împotriva mea era permanentă, eu nu aveam niciodată dreptate. Iar mama aproba asta.

Ca să ies cu prietenele în oraş, ca să merg în vizită pe la una sau pe la alta, să ascultăm muzică şi să discutăm ca între fete, era întotdeauna o întreagă poveste: „Leila, să nu ieşi din casă miercuri după-masă! Trebuie să înveţi să faci pâine şi să găteşti; tu nu-ţi dai seama, dar, în ziua în care o să te măriţi, nu o să petreci mai mult de o noapte cu soţul tău, te vei întoarce aici a doua zi, pentru că soţul tău te va repudia...”.

Ameninţări care nu aveau niciun sens pentru mine şi care mi se păreau din altă epocă.

Aşa că, miercurea după-amiază, simţeam o plăcere răutăcioasă făcând-o pe mama să-şi iasă din minţi.

— A, nu mă laşi să ies? Nu-ţi face griji, nu o să ies.

Şi mă aşezam la televizor. Înainte de a pleca la lucru, tatăl meu ameninţa:

— Te previn, dacă mama îmi spune diseară că nu ai făcut ce ţi-a cerut ea, o să fie vai de tine.

— Bine, am înţeles!

— Cu tine vorbesc, Leila! Te uiţi la mine când îţi vorbesc! Nu sta la televizor!

— Ar fi bine de ştiut! Când mă uit la tine, trebuie să las ochii în jos, iar dacă nu mă uit la tine, trebuie să te privesc?

— Te previn, o să o iei pe coajă înainte să plec.

— De acord, tati, bine, OK, nicio problemă!

În sinea mea îmi ziceam: „Vorbeşte cât vrei...”.

— Leila, trebuie să le dai de mâncare!

Mai mult decât orice altceva, datoria de a-mi servi fraţii în timp ce ei se uitau liniştiţi la televizor mă făcea să turbez. Servirea era gratuită pentru ei. Se aşezau şi se ridicau de la masă fără să mişte un deget, şi tot eu trebuia să strâng.

Odată corvoada îndeplinită, mă îmbrăcam ca să ies, iar mama se interpunea între mine şi uşă.

— Nu speli vasele?

— Păi, nu.

— Leila! Îţi jur, taică-tău o să te omoare...

— Da, da, zi-i înainte.

Şi plecam sub ploaia de injurii, trântind uşa. Ştiam că, trântind uşa, seara aveam să iau una „peste bot” de la tatăl meu. Mama mă pălmuia sau mă trăgea de păr, nimic grav, şi eu o luam în joacă, dar cu tata era altceva: toate expresiile erau bune în cartier pentru a exprima situaţia în mod pudic. „A o lua pe coajă” sau „a o lua peste bot” de la tatăl tău, „a-ţi suna apa-n cap” însemna a avea faţa tumefiată, fără să le mai socotim şi pe celelalte.

Odată m-a legat pur şi simplu de picioare şi de mâini pentru o ţigară fumată la ieşirea din şcoală. Mi-a făcut să-mi „sune apa în cap”. Din cauza acestei ţigări, am „luat-o pe coajă”. Lovituri serioase, care lasă urme şi dor foarte rău. Mai-mai să-mi rupă braţul. Dar nimeni nu s-a îngrijorat vreodată din cauza asta. Un profesor de franceză mi-a întins o mână odată.

— Dacă ceva nu e în regulă, Leila, poţi să vii să-mi spui.

L-am privit cu un aer superior.

— Dar nu s-a întâmplat nimic, totul e în regulă în viaţa mea, am căzut pe când jucam baschet şi mi-am sucit antebraţul.

Mi-ar fi fost ruşine să-mi povestesc viaţa. Totuşi, nu meritam aşa ceva.

Când părinţii mei trebuiau să iasă, eu rămâneam nemişcată în faţa televizorului, de obicei rezervat tatălui meu, care butona telecomanda şi alegea programele după regulile „sale”: niciun film cu poveste de dragoste, fără sărutări pe ecran, nimic care să-i dea idei unei adolescente.

Televizorul era portiţa mea de scăpare, visul care lipsea vieţii mele; nu mai eram Leila, pe atunci în vârstă de cincisprezece sau şaisprezece ani, prizonieră a etajului trei, ci o eroină de foileton! Iar tatăl meu nu suporta acest gen de evadare atunci când, în mod excepţional, mă lăsau singură acasă.

Mama:

— Leila, las oala pe foc, fii atentă, ne întoarcem la timp pentru masă!

Tata:

— Te previn, dacă se întâmplă ceva cu oala, vai de tine!

— Da, bine!

Mama:

— Leila, să nu ieşi din casă miercuri după-amiaza!

Şi tata insista:

— Dacă aud vreodată vorbe despre tine... te previn...

Cunoşteam replicile pe dinafară: „Te previn... Dacă vreodată... Unde ai fost?”.

Acest „unde ai fost?” a răsunat în urechile mele de milioane de ori. Interdicţie de a ieşi, interdicţie de a te juca cu mingea, de a sări coarda, între opt şi doisprezece ani; mi se părea cumplit de nedrept să rămân pe blestematul ăla de balcon, dar încă nu conştientizam condiţia mea de prizonieră. În adolescenţă nu se mai vorbea de interdicţie, ci de „protecţie”. „Leila este o rebelă, trebuie s-o protejăm, pentru că ea face numai după cum o taie capul.” Şi, cu cât mă „protejau” mai mult, cu atât mă răzvrăteam mai mult, în tăcere sau în plină criză de nervi.

Eram ca un zid, mama putea să-mi dea ordine, iar tata să le repete, eu spuneam „da, da” ca să-i calmez, dar făceam tot ce voiam eu. Or, după ei, era anormal să nu mă supun regulilor stabilite pentru fetele de „felul” meu...

Felul: născută în Franţa, de naţionalitate franceză, de cultură franceză la şcoală, maghrebiană acasă, deci fără libertate, fără personalitate proprie şi aflată în serviciul familiei.

— Dacă eşti văzută prea mult pe afară, ce vor spune oamenii? Vei avea o reputaţie!

Reputaţia...

Când m-am născut eu, nu erau mulţi maghrebieni în cartier, dar, începând din copilărie şi din adolescenţă, s-au strâns mulţi în jurul nostru, cu familii, copii şi reguli de respectat, valabile pentru toată comunitatea. Părinţii mei trebuiau deci, ca toţi ceilalţi, să-mi inoculeze regulile comune. Dar nu exista niciun dialog prin care să fie explicate, ci doar autoritatea brută, cea care duce la conflict.

În şcoala generală, eram o elevă destul de sclipitoare, făceam parte dintre elementele bune ale clasei. În liceu, am frizat catastrofa. Căci, cu cât creşteam, cu atât regulile erau mai greu de suportat.

Trebuia să fiu mereu acasă, la dispoziţia părinţilor mei, a fraţilor mei, trebuia să fac menajul, să mă ocup de gătit, să spăl fundul copiilor născuţi după mine. Am fost mamă înainte de a naşte prunci. Mi se cerea să cresc şi să ascult orbeşte în acelaşi timp. Or, eu nu mă puteam construi în felul ăsta, deci mă ruinam! Uram lumea întreagă pentru că eram fata casei.

Să faci menajul de dimineaţă, în timp ce fraţii dorm încă! I-am blestemat, privindu-i cum dormeau liniştiţi în timp ce eu spălam pe jos. Eram chiar violentă cu ei. În loc să spun blând „scoală-te”, când veneam cu cârpa, eu urlam:

— Hai, în picioare! Crezi că numai asta am de făcut?! Nu sunt dădaca ta...

Trebuie spus că, atunci când ei îmi cereau ceva, lipsa de politeţe era remarcabilă:

— Calcă-mi asta! Îmi trebuie ca să ies în oraş!

Doar un „te rog, Leila” sau „fă-mi serviciul ăsta...”, şi aş fi făcut-o cu plăcere. Dar nu era vorba niciodată de vreun „te rog” şi cu atât mai puţin de „mulţumesc”. Un frate sau chiar patru... aş fi putut să suport, dar când veneau toţi cu cămăşile lor, cu pantalonii lor, cu încălţările lor de curăţat...

Adolescentă fiind, trebuia deja să am grijă de opt fraţi între şase şi douăzeci de ani. Toată panoplia de bărbăţei, cei mai mici care trebuiau îmbrăcaţi, adolescenţii care-şi aruncau bascheţii şi şosetele prin toată camera, cei mari care îşi cereau cămăşile, jeanşii.

Nişte neajutoraţi cărora le eram aprioric sclavă. Dacă îi trimiteam la plimbare, luam o palmă de la oricare dintre ei.

La început, puteau face orice din mine, nu reacţionam. Apoi am explodat. Eram gata „s-o iau pe coajă”, dar celălalt încasa şi el lovituri. Am început să le-o întorc pe la vârsta de treisprezece ani. Atunci ei mergeau la tata, iar eu mă trezeam singură în faţa tribunalului.

— A dat în mine! Ştii ce vârstă are? Dacă azi dă aşa în mine... mai târziu ce-o să facă?

— Nu, nu am dat în el, dânsul a început, eu doar m-am apărat.

Evident, nu se pune în discuţie cuvântul unui fiu. Eu eram întotdeauna vinovată.

Şi cum simplul fapt de a-i respinge îmi aducea oricum o păruială, nimic nu mă oprea. Chiar dacă nu câştigam contra lui Miloud sau a altuia, cel puţin dădusem în el. Îmi stabilisem de acum strategia personală de luptă împotriva sclaviei. Dimineaţa, trebuia să pregătesc micul dejun al celorlalţi chiar înainte de a-l lua pe al meu. Aşa că mă sculam în ultimul moment, doar cât să am timp să mă spăl, să mă îmbrac şi să alerg la colegiu urlând triumfal:

— Nu mai am timp să mănânc!

Iar ei rămâneau perplecşi în bucătărie, bombănind după mine; era un adevărat deliciu.

Odată ce treceam de uşă, respiram în sfârşit „viaţa adevărată”.

Pentru că singurul meu răgaz era şcoala. Şi chiar şi acolo devenisem agresivă cu toată lumea. Mă băteam cu ceilalţi, iar dacă profesorul îmi făcea vreo observaţie, refuzam să îl ascult. Mă simţeam permanent agresată şi totodată respinsă, mă simţeam rău în pielea mea de fată.

Am făcut aşadar totul ca să exist cum puteam, adică rău. Şi, pentru că era interzis la fel ca toate celelalte, mai târziu am început să fumez pe ascuns din când în când, în ciuda bătăilor, şi am învăţat cum să nu „mă frig”. Fiindcă trebuia să suflu în nasul tatălui meu sau al unui frate, pentru controlul cu „testul de fumat”, am făcut precum prietenele mele: m-am înarmat preventiv cu bomboane de mentă şi cu viclenie. La tutungerie, înainte de a cere un pachet, aruncam o privire rapidă în încăpere, ca să verific prezenţa sau absenţa prietenilor tatălui meu, a fraţilor ori a verilor, sau a prietenilor prietenilor... La cea mai mică alertă, ceream un timbru de trei franci... cu timpul, mi-am rafinat şiretlicul cu complicitatea vânzătoarei; nu eram atât de bogată ca să fac colecţie de timbre inutile. Dacă ceream un timbru, ştia ce avea de făcut: punea pachetul deoparte până când mă întorceam şi-i dădeam timbrul în schimb.

Celelalte fete maghrebiene erau ca mine, învăţau să înşele, să mintă şi să tacă. Să înşele ca să ne întâlnim în afara şcolii, să mintă cu privire la orele de curs, să-l repereze pe fratele care făcea pe „ochiul Moscovei”, pe „camera de supraveghere”, încântat să denunţe micile abateri ale surorii mai mari. Pentru că, până la o anumită vârstă, acestea erau mici de tot. Un sfert de oră de flecăreală între fete, pe subiecte fără importanţă. Eu nu eram nici cochetă, nici aventuroasă. Mai târziu, pe la şaisprezece sau optsprezece ani, unele dintre noi se machiau pe ascuns, pe holul imobilelor, sau se împodobeau cu vreo haină interzisă... Eu nu eram dintre acestea, nu vedeam ce rost ar fi avut să-mi complic atât de mult existenţa. Eram cuminte, îi ignoram pe băieţi, ba chiar mă feream de ei ca de ciumă, convinsă fiind că trebuie să îmi păstrez reputaţia şi virginitatea. La vârsta primelor flirturi, nu eram ca altele care făceau ce doreau fără ca părinţii lor să se scandalizeze. A ieşi cu un băiat la şaisprezece ani, a te ţine de mână, a te săruta – lucrurile astea nu erau pentru mine.

Aveam, în acea perioadă, prietene africane a căror viaţă era şi mai dură decât a mea. Ştiu că unele au cunoscut incestul timp de ani de zile şi nu vorbeau despre asta. Nu ne puneam întrebări dureroase, fiecare îşi trăia viaţa personală în tăcere. Trebuia să râdem, să spunem glume, să ironizăm totul, chiar şi pe noi. Asta era supravieţuirea.

Pe măsură ce anii treceau, închisoarea de familie făcuse din mine o tânără care nu îmi mai semăna. Revoltată pentru că eram supusă cu forţa, mă zbăteam ca o muscă prinsă într-o colivie de sticlă. Puteam vedea viaţa exterioară şi libertatea, dar mă loveam fără încetare de învelişul transparent.

Îmi scriam jurnalul intim în mintea mea, în tăcere. Dacă l-aş fi scris cu adevărat, mi l-ar fi furat. Aşa că, tot punându-mi întrebări şi răspunzându-mi singură, fără să găsesc vreodată răspunsurile potrivite, am fost pe punctul de a înnebuni şi am văzut moartea cu ochii. Eram o funambulă terorizată de vertij, mergeam pe o sârmă întinsă peste vidul imens. Pe de-o parte Leila marocana, pe de altă parte Leila franţuzoaica. Pe de-o parte prizoniera propriei familii, pe de alta o evadată.

Aveam două chipuri, două personalităţi, una mută în privinţa suferinţei ei, cealaltă urlând-o. La treisprezece ani, am „încercat” să mă sinucid. M-am închis în baie, pretextând că mă spăl. Voiam cu adevărat să mor. Îmi spuneam că acolo unde o să ajung nu putea să fie mai rău decât pe pământ. Credeam în Dumnezeu, îmi imaginam că aveam să ajung în paradis pentru că, deşi sinuciderea este un păcat, el avea să mă ierte. Asta se întâmpla după o primă „evadare”, când fusesem atât de crunt bătută la întoarcere, încât viaţa nu mai merita să fie trăită...

Consiliera pentru educaţie m-a dus în biroul ei, unde mi-a tras opt palme, în rafală. Rebelă, dar însângerată, am protestat:

— Nu aveţi dreptul să mă loviţi, o să-i spun tatălui meu.

— Te previn, este doar un început, aşteaptă-te la mai rău acasă la tine. Imaginează-ţi, tatăl tău m-a autorizat personal să îţi aplic o corecţie!

Nimeni nu căutase să afle de ce chiulisem de la ore. De altfel, nici eu n-aş fi ştiut să răspund clar. Acum îmi dau seama că doream să-l fac pe tatăl meu să sufere, să-l neliniştesc. El nu mă proteja, nu-l interesam, era modul meu de a-i atrage atenţia, de a-i cere dragoste. Să evadez însemna să-l sperii. Atunci am şters-o de acasă alături de prieteni şi prietene, francezi get-beget, marocani, algerieni, tunisieni, africani, un mic popor multicultural de vreo zece evadaţi porniţi în hoinăreală, un chiul veritabil. Patru zile de vacanţă primăvara şi în gaşcă organizată. Fiecare dintre noi lăsa să se creadă că pleca şi se întorcea de la şcoală, părinţii nu bănuiau nimic, iar noi fugeam departe de cartier şi de blocuri, către câmpia apropiată. Ne aruncam îmbrăcaţi în râu, ne rostogoleam în iarbă, în hohote de râs. Eram pe o altă planetă, eliberată. Cu hainele leoarcă, toată gaşca de fete se strângea la una dintre noi, o franţuzoaică, ea putând să ne împrumute ceva haine de schimb. O pereche de jeanşi şi un pulover seamănă cu toate celelalte; părinţii nu sunt atenţi la îmbrăcămintea fetelor decât dacă este vorba de o fustă prea scurtă sau de un tricou prea mulat... restul este interschimbabil. Şi băieţii se descurcau la rândul lor. În aceste patru zile de nebunie veselă am făcut şi o călătorie la Paris. Fiecare pretinsese că avea să participe la o vizită obligatorie la un muzeu, înscrisă anticipat în carnetul de corespondenţă pentru părinţi. Părinţii semnaseră ceea ce scrisesem eu însămi: „Vizită obligatorie la Luvru prevăzută pentru data de... participarea – 50 de franci”.

— Cincizeci de franci, e scump, spusese tatăl meu.

— Păi, da, dar asta e. E scris „obligatoriu”, doar vezi.

Cu cei cincizeci de franci ai noştri, am şters-o la Paris ca nişte mari aventurieri şi, odată ajunşi în Gara Lyon, am rămas acolo! Nimeni nu ştia ce să facem, nici unde să ne ducem, fiindcă trebuia să ne întoarcem la ora cinci, pentru ieşirea de la şcoală... Aşa că era mai bine să rămânem acolo şi să ne considerăm nişte vagabonzi, râzând ca nebunii. Să-ţi petreci ziua într-o gară! Ce aventurieri caraghioşi! În orice caz, nu speram nimic, doar să facem pe adulţii, „să o luăm din loc”... Să respiri departe de casă, de cartier, de şcoală, de etajele blocurilor unde toată lumea se cunoaşte şi se supraveghează.

Bineînţeles că ne-am cheltuit gologanii, trebuia să mâncăm, şi la întoarcere nu ne-a mai rămas nimic pentru bilete de tren. Ne rugam cu toţii să nu ne controleze, amenda însemnând avertizarea părinţilor, deci recluziune sub cheie.

Ultima zi a fost consacrată invadării liceului vecin, tot pentru a face pe adulţii. Colegiul era pentru cei „mici”... Aventura era să pătrundem acolo, să ne amestecăm cu liceenii, să discutăm cu ei pretinzând că suntem din clasa cutare sau cutare, să mergem la o cafea, să punem la cale cât mai multe ştrengării. Porţile liceului erau închise, dar intrai când voiai şi nimeni nu ne-a întrebat cine suntem...

Gaşca chiulise de marţi până vineri, iar luni era întoarcerea obligatorie la colegiu pentru ceilalţi – nu şi pentru mine. Mi-am acordat o dimineaţă suplimentară de singurătate adevărată. Aveam nevoie de aşa ceva. Această singurătate nu exista nicăieri în viaţa mea cotidiană, această dimineaţă de linişte pentru a reflecta singură îmi era indispensabilă, pentru că ştiam ce mă aştepta.

În cele patru zile debranşam telefonul când plecam dimineaţa şi-l băgam în priză chiar înainte de întoarcerea tatălui meu. Părinţii mei neputând fi contactaţi prin telefon, era normal să sosească o scrisoare de dimineaţă. Priveam râul, iarba, roua, savuram fiecare minut al acelei libertăţi furate, pe care aveam s-o plătesc foarte scump.

După-amiază, am înfruntat situaţia. Voiam să par degajată când am ajuns la poarta şcolii, dar nu am mai avut timp. Luată de păr, târâtă în birou, pălmuită din toate puterile şi cu urechile însângerate, totul cu acordul tatălui meu, am încasat restul acasă, aşa cum mi se promisese. Tata mă lovea cu mâinile, cu picioarele, cu călcâiele şi cu tot ce îi venea la îndemână. Dar dădea într-un corp care nu simţea nimic. Ar fi putut să mă facă bucăţi: atât timp cât nu îmi smulgea creierul, mă durea în cot. Nici el, nici mama nu puteau să înţeleagă starea de rău care mă măcina. Liniştea care mă otrăvea. Totul era întotdeauna din vina mea. Aş fi vrut ca el să mă iubească, să-mi pună întrebări, să încerce să afle ce mă făcea să sufăr şi să mă consoleze.

Dar el doar a lovit. Atunci m-am închis în baie ca să înghit ceea ce am găsit în dulăpiorul cu medicamente. Am adormit buştean şi a doua zi, vie încă, m-am dus la şcoală clătinându-mă, într-o stare jalnică. În cele din urmă, am leşinat în clasă şi a venit salvarea să mă ridice. M-am trezit ţintuită pe un pat de spital, plină de furie; uram lumea întreagă, pe tatăl meu şi pe Dumnezeu:

— Vreau să mor, de ce nu vrei să mă laşi să mor?

În locul tatălui meu absent şi al lui Dumnezeu care nu răspundea, mi s-a trimis un psiholog.

— Sunt aici ca să discutăm, Leila...

Blocaj total. Mă simţeam şi mai singură, nu de un psiholog aveam eu nevoie, ci de tatăl meu, pe el îl voiam în faţa mea, îmi doream ca el să mă întrebe: „Ce se întâmplă? De ce? Suferi? Vorbeşte-mi despre suferinţa ta. Spune-mi tot, te voi proteja, eşti fiica mea, te iubesc...”. Vocea asta aş fi vrut s-o aud, nu tonul profesional şi ferm compătimitor al specialistului în suflete.

— Nu vei ieşi de aici până nu vei vorbi. Sunt aici ca să te ascult.

În prima zi, nu mi-am descleştat gura; a doua zi, pentru că nu aveam de gând să mai rămân acolo, am îndrugat o minciună, invocând o mică depresie, dar gata, eram bine... Tatăl meu nu venise să mă vadă.

Psihologul a înghiţit minciuna. Le-a spus părinţilor mei că traversam o criză a adolescenţei. Am rămas trei zile în pat, cu creierul în plină fierbere, urând lumea întreagă, inclusiv pe mine, neştiind cum să crăp ca să fiu liberă. Înţelesesem că niciodată nu voi putea să exprim prin cuvinte acea culpabilitate profundă, acel sentiment de a fi prizonieră pentru vecie. Şi, dacă cineva încerca să afle, minţeam oricum. Preferam să fac pe clovnul în faţa prietenelor. Ştiam la perfecţie, ca la teatru, să transform o ciomăgeală umilitoare încasată în familie într-un delir bun de pus în scenă. Eram dotată pentru acest gen de spectacol. Şi azi sunt câteodată un clovn trist care se îndârjeşte să facă publicul să râdă ca să nu moară de angoasă. Restul îl păstram cu grijă pentru mine.

În ziua în care mi-a venit ciclul pentru prima dată, am fost de-a dreptul bulversată, niciodată nu auzisem despre „asta”, nici de la mama, nici de la vreo altă femeie. Într-o dimineaţă, m-am sculat aşadar complet distrusă în faţa dezastrului: „O să mă omoare, o să mă omoare!”. Mama avea să creadă că mă atinsese cineva acolo!

Virginitatea mea îşi luase tălpăşiţa fără să mă prevină?

Mama bombănea în spatele uşii de la baie:

— Ce pierzi atâta timp? Ieşi de acolo!

Eu bolboroseam:

— Păi, ăăă...

— Deschide uşa!

— Nu, nu pot, nu pot.

Între fete, la colegiu, nu se vorbea despre ciclu. Dacă aş fi avut o soră mai mare, probabil că ea mi-ar fi spus. Dar eram complet panicată. Mama a deschis în cele din urmă uşa cu o linguriţă şi a izbucnit în râs, dar fără să mă liniştească întru totul.

— Nu-i nimic, nu te nelinişti, am să-ţi dau ce trebuie... dar, de-acum, fata mea, o să trebuiască să fii atentă! Vei avea aşa ceva în fiecare lună, asta e!

Atenţie la ce în plus? Mai târziu, la ştiinţele naturii, profesorul ne-a vorbit despre corpul uman, şi atunci am înţeles cu-adevărat ce mi se întâmplase, dar pe moment nu reţinusem decât două lucruri: „în fiecare lună” şi „să fii atentă”.

Bineînţeles, tata a fost pus la curent imediat, conform protocolului în vigoare pentru o fată care trebuie supravegheată. Şi replicile s-au schimbat foarte puţin:

— Ai grijă în cartier! Te previn...

— Ce? Ei bine, nu am făcut nimic!

— Te previn: este o ruşine dacă o fată nu e fecioară la nuntă, ai grijă...

Niciunul dintre noi nu avea camera lui în casă. Eram câte trei sau câte patru într-o cameră, claie peste grămadă. Şi mai ales nu trebuia ca toată colonia masculină să zărească absorbantele mele. Discreţie absolută. Pentru achiziţionarea sutienelor, un pic mai târziu, aceeaşi discreţie absolută. N-am putut să spun: „Mama, sunt la vârsta la care trebuie să port sutien”. Cred că acest lucru nici nu exista pentru ea şi că nu a purtat aşa ceva niciodată.

Trebuia să mă descurc singură cu noua mea feminitate, când devenisem un fel de băiat ratat, mai priceput la bătaie decât cu lenjeriile specifice vârstei mele.

O prietenă „galică” mi le-a dat pe ale ei. În Franţa anilor 1990, eu trăiam în Evul Mediu spre deosebire de alte fete de aceeaşi vârstă, ai căror părinţi diferiţi din punct de vedere social şi cultural nu mergeau pe aceleaşi principii. Îmi căutam zadarnic o identitate.

Vacanţele rituale petrecute în localităţi izolate m-au învăţat puţin câte puţin ceva despre originea părinţilor mei. Dar, în loc să se clarifice, problema acestei identităţi personale s-a complicat şi mai mult. Când eram mică, eram întrebată uneori:

— Tu eşti berberă sau arăboaică?

Mama mea este arăboaică, tata berber, eu sunt franţuzoaică. Ce să aleg? Mă simt mai mult arăboaică decât berberă, din simplul motiv că tata nu ne-a învăţat decât limba arabă. Dar mă simt mai bine vorbind în franceză decât în arabă, pentru excelentul motiv că m-am născut în Franţa şi am învăţat limba franceză la şcoală. Totuşi, mi-ar plăcea şi să mă simt berberă, pentru că femeile, deşi supuse, sunt mai libere în comportament. Dansează cu bărbaţii la sărbători şi la nunţi, nu poartă văl şi sunt mai respectate în comunitatea lor.

Mama mea a mers la şcoală până la vârsta de opt sau nouă ani, înainte de a fi închisă în casă prin decizia mamei ei, care considera că devenise prea drăguţă ca să fie lăsată în libertate în satul acela de munte.

Trebuia să înveţe meseria de casnică. Nu mai avea voie să iasă în sat, nici măcar pentru sărbătorile de familie. Interdicţie totală de a vorbi cu oricine. Nu putea să meargă nici măcar la fântână după apă. Era deja cerută în căsătorie! La opt sau nouă ani! Când mi-a povestit, nu puteam crede că un asemenea lucru este posibil. Nu-şi imagina o altă viaţă decât între cei patru pereţi ai casei.

Ea spune adesea:

— Îi mulţumesc mamei mele; dacă nu ar fi fost aşa de aspră, nu aş fi fost o soţie atât de bună.

Eu însă mă simţeam incapabilă să ader la acest mod de viaţă.

Până la o anumită vârstă, nu cunoşteam decât satul mamei mele, câteva căsuţe ascunse printre măslini, un peisaj superb, însă fără apă curentă sau electricitate. Şi astăzi viaţa este foarte dură acolo. Mama îşi petrecea ziua măcinând grânele şi măslinele, pregătind masa, făcând curăţenie în patru labe – mătura nu exista, trebuia folosită un fel de măturică înaltă doar până la genunchi! Am făcut şi eu aşa ceva, de fiecare dată sfârşeam prin a abandona corvoada, cu spatele rupt!

Mamei nu i-a lipsit nimic din punct de vedere material, familia ei era considerată bogată. Ea era bine îmbrăcată, avea bijuterii, dar era şi ea sclava casei, singura fiică dintr-un şir de băieţi. Toată lumea din sat vorbea despre frumuseţea ei, iar tatăl ei o considera o comoară extraordinară. Nu ieşea niciodată.

Tatăl meu a încercat să afle cine era această frumuseţe misterioasă. A pândit din pomii de deasupra izvorului, la fel ca alţi băieţi, sperând s-o vadă când va veni după apă. Dar, vai, ea nu avea voie să meargă acolo. Într-o zi, cu ocazia unei nunţi, mama, care avea pe atunci cincisprezece ani, a implorat-o pe bunica s-o lase şi pe ea să privească.

Bunica a cedat, cu o mulţime de condiţii:

— Vreau să rămâi în fundul sălii, deoparte! Nu vreau să-ţi descoperi faţa! Bagă de seamă, dacă îmi spune cineva că te-ai apropiat de muzicanţi sau de bărbaţi, dacă aud ceva despre tine, jur că te omor!

Aşadar, a mers la nuntă, acoperită cu un haik, pânza albă tradiţională care nu lasă să se vadă decât ochii. Asta era în anii 1960, dar femeile îl poartă şi azi în satul ei. Şi aşa era, acoperită din cap până în picioare, exilată într-un colţ, mută, când tatăl meu a observat-o în sfârşit. Bunicul a găsit mii de scuze, fiica lui, lumina ochilor lui, va părăsi casa părintească cât mai târziu cu putinţă... Dar îndrăgostitul a stăruit mai mult de un an. Ajuns la capătul argumentelor, bunicul a cedat în cele din urmă în faţa unei asemenea îndârjiri. Au început pregătirile. Mama mea nu înceta să repete: „Nu vreau să mă mărit, nu îl cunosc”. Tatăl ei îi replica: „Ba te vei mărita cu el!”. S-au iscat certuri în sat când ceilalţi au aflat că fata lui cea mai frumoasă era dată unui străin. Voiau să-l omoare pe tatăl meu, şi a fost nevoie ca viitorul său socru să intervină cu greutatea autorităţii sale, din fericire recunoscută. El a declarat deschis, înfruntând revolta tinerilor „cocoşi” ai satului:

— Nu el, ci eu am decis! El o vrea, este vorba de destinul său, ea este fata mea şi o dau cui vreau eu. Cei care vor să vină la nuntă să vină, cei care nu vor, cu atât mai rău pentru ei.

În timp ce în satul arab războiul plana în jurul acestei mezalianţe, de partea berberă se dădea aceeaşi luptă. Viitoarea soacră se străduia să anuleze această nuntă prin orice mijloace. Chiar a plătit un om, în absenţa tatălui meu, ca să vină să-i facă avansuri viitoarei soţii şi să o pună într-o situaţie de culpabilitate. Capcana nu a funcţionat.

Odată celebrată căsătoria, bărbaţii din satul arab au trimis chiar un emisar la tânăra mireasă, pe însuşi fratele ei mai mic, cu un mesaj: „Dacă îl vei părăsi pe berber ca să te măriţi cu cutare, el îţi va cumpăra tot ce îţi doreşti. Îţi trimite această cingătoare de argint”.

Din fericire, însurăţeii s-au mutat din satul respectiv şi presupun că ea a învăţat pur şi simplu să-l iubească pe tata, dar, în vremea adolescenţei mele, nu înţelegeam cum de era fericită cu el.

Tatăl meu nu povesteşte prea multe despre sine. Ce ştiu despre copilăria sa am aflat din nefericire prea târziu ca să ţin cont de asta în permanenta-mi revoltă împotriva lui. Nimeni nu i-a oferit dragostea pe care eu o reclamam ca pe ceva ce mi se cuvenea. Orfan de tată pe când avea doar câteva luni, părăsit de mamă, a fost crescut de o femeie care îi făcea viaţa grea şi sub controlul unui frate mai în vârstă, din nefericire prea mult timp absent. El s-a refugiat cu mult curaj în studii, dar, când dorea să recapituleze temele, seara, ea stingea lumina spunând: „Costă mult! Nu plăteşti tu lumina!”. Aşa că lucra la lumânare. Din puţinul pe care ni l-a povestit, pentru că nu îi place să vorbească despre această perioadă a vieţii lui, femeia asta l-a pus chiar să doarmă într-o cămăruţă, în timp ce fratele său, unica persoană în stare să-l protejeze, nu era acolo. Deci a cunoscut doar duritatea unei copilării fără dragoste şi, devenit tată la rândul lui, şi-a îndeplinit rolul cu un simţ exacerbat al datoriei. Obţinuse un contract de muncă în Franţa printr-un văr. Cred că a suferit că a renunţat la slujba lui de funcţionar, care îi oferea un oarecare statut social. S-a trezit muncitor în uzină, dar câştiga mai bine decât acasă.

Dacă părinţii mei mi-ar fi vorbit despre ei mai devreme, poate le-aş fi înţeles mai bine compotamentul, dar, din păcate, faptul de a le înţelege motivaţiile nu ar fi schimbat viitorul meu cu nimic. Aveam în spate povara a două culturi diferite, dar complice în tradiţia care constă în a înăbuşi libertatea fetelor. Eu nu le cunoşteam ţara decât în vacanţă şi sub soarele verii. Ador Marocul, nu-mi reneg originile, sunt credincioasă, nu aveam nicio intenţie să umblu după băieţi – nici măcar nu mă interesau –, dar aş fi vrut ca asta să fie problema mea, nu a părinţilor. Toate poveştile despre „căsătorii aranjate” pe care le auzeam nu erau în niciun caz pentru mine. Eu nu trăiam într-un sat izolat de munte, nu aveam vocaţia de a fi servitoare supusă bărbaţilor. Mi se părea normal, de la sine înţeles ca fraţii mei să fie la fel de capabili ca mine să pună masa şi să-şi aranjeze lucrurile. Să facă ceva pentru comunitate în loc să stea tolăniţi, acuzându-mă de cele mai mari rele la cea mai mică observaţie din partea mea. Unii erau mai calmi ca alţii, mai puţin violenţi şi mai puţin agresivi, dar apăsau asupra existenţei mele cu toată greutatea lor de mici masculi protejaţi de tata. Încurajaţi de el să perpetueze acest machism în loc să evolueze. Aveam prieteni de origine maghrebiană, nu toţi se comportau aşa. Nu toţi taţii semănau obligatoriu cu al nostru. Ei nu îşi păruiau sistematic fetele.

Şi totuşi, în ciuda revoltei mele, a refuzului meu de a mă supune faimoaselor reguli, eram obligată să le accept sau să le ocolesc, ca o potenţială infractoare. Nu eram singura.

Prietena mea cea mai bună, Souria, fermecătoare şi veselă, întotdeauna îmbrăcată „cu clasă”, cum spunea ea, se străduia să mintă ca să existe. Veşminte ascunse, machiat în holul blocului, demachiat înainte de a se întoarce acasă, întâlniri complicate cu prietenul ei, ferindu-se de fraţi, de tot cartierul... avea o reputaţie proastă degeaba. Avea şaptesprezece ani, optsprezece, apoi douăzeci, şi nimic nu se schimba pentru ea, cum nu se schimba nici pentru mine. Urmărită în permanenţă de fraţi, supravegheată de mama ei ca oala pe foc, Souria nu voia decât un lucru: să trăiască veselă lipsa de griji a vârstei sale. Plătea la fel ca mine această lipsă de griji, dar cu surâsul pe buze şi bătându-şi joc de toate.

Eu nu aveam dezinvoltura asta – nu-mi puneam niciodată o fustă, nu mă machiam, nu aveam un prieten. Acasă, realitatea de zi cu zi era un torent de violenţă pentru mine. Prima dată când un băiat mi-a cerut să ies cu el pentru că era îndrăgostit, cea dintâi reacţie a mea a fost să-i dau o palmă. Nu ştiam să reacţionez decât prin violenţă.

— Drept cine mă iei?

Prietenele mele m-au privit chiorâş.

— Eşti nebună? Dar nu ţi-a făcut nimic rău, e drăguţ, simpatic... De ce dai în el?!

Nu aveam decât paisprezece ani, mă simţeam murdărită şi umilită de propunerea băiatului, nu vedeam în asta decât o capcană întinsă din cauză că tot auzisem în cartier spunându-mi-se:

— Unde ai fost? Dacă eşti văzută vreodată în cartier... Dacă ies vreodată vorbe pe seama ta... Dacă se întâmplă cumva să nu fii virgină...

Această obsesie a virginităţii în familiile din cartier, care împiedică orice relaţie, chiar şi amicală, cu băieţii, este de nesuportat în Franţa secolului XXI. Ea devenise totuşi şi obsesia mea. Şi a rămas. Dacă aş fi ştiut...