Florina Ilis

Vieţile paralele

roman

CARTEA ROMÂNEASCĂ
2012

© 2012 by Editura Polirom

www.cartearomaneasca.ro

Editura Cartea Românească

Bucureşti, Calea Victoriei nr. 115, sect. I

ISBN ePub: 978-973-46-3298-5

ISBN PDF: 978-973-46-3299-2

ISBN print: 978-973-23-2989-4

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: Constantin Jiquidi (1865-1899), Înmormântarea lui Mihai Eminescu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

FLORINA ILIS s-a născut pe 26 august 1968. A debutat în anul 2000 cu volumul de haikuuri Haiku şi caligrame, o inedită combinaţie de poezie şi caligrafie (Rodica Frenţiu fiind autoarea caligramelor), urmată la scurt timp de două romane, Coborîrea de pe cruce (2001) şi Chemarea lui Matei (2002). Consacrarea i-o aduce în 2005 cel de-al treilea roman, Cruciada copiilor, apărut la Editura Cartea Românească, distins cu numeroase premii (Cartea Anului 2005, Premiul pentru Proză al Uniunii Scriitorilor din România, Premiul „Ion Creangă” acordat de Academia Română, Premiul Courrier International pentru cea mai bună carte străină etc.) şi tradus în limbile ebraică, maghiară, spaniolă, italiană, franceză.

A mai publicat: romanul Cinci nori coloraţi pe cerul de răsărit (Editura Cartea Românească, 2006; tradus în limba italiană, Atmosphere Libri, Roma, 2012), volumul de teatru Lecţia de aritmetică (Editura Echinox, 2006) şi studiul Fenomenul science fiction în cultura postmodernă. Ficţiunea cyberpunk (Editura Argonaut, 2005).

Este membră a Uniunii Scriitorilor din România.

L’auteur a bénéficié pour la rédaction de ce livre d’une résidence littéraire à la Villa Marguerite Yourcenar et d’une bourse d’écriture du Conseil général du Nord.

Autorul a beneficiat de o rezidenţă de creaţie la Paris (iunie 2008) din partea Institutului Cultural Român.

Motto:

„Şi când gândesc la viaţa-mi, îmi pare că ea cură

Încet repovestită de o străină gură,

Ca şi când n-ar fi viaţa-mi, ca şi când n-aş fi fost.

Cine-i acel ce-mi spune povestea pe de rost

De-mi ţin la el urechea – şi râd de câte-ascult

Ca de dureri străine?… Parc-am murit de mult.“

Mihai Eminescu

I

1, Cartea de vizită a doamnei Slavici

ajunse în strada Mercur la ora 6 dimineaţa. Maiorescu reciti biletul de câteva ori, încercând să-i descifreze toate înţelesurile, apoi, îl transcrise în însemnări, cuvânt de cuvânt: Domnu Eminescu a înnebunit. Vă rog faceţi ceva să mă scap de el, că foarte reu. Nu interveni nici în ortografia, nici în gramatica şovăitoare a soţiei scriitorului ardelean (era unguroaică, nu?). Lucrurile se precipită, îşi spuse, netezindu-şi barbişonul. Nu mai e timp! Slavici (prevăzător) se retrăsese la Măgurele, la Oteteleşteni. Aştepta paşaportul ca să plece la Viena, la Halle (oriunde). Eminescu (neprevăzător), în loc să meargă la Botoşani cum intenţionase, rămăsese în Bucureşti. Ce-i de făcut? Deodată, Maiorescu tresări, atent. I se păru că cineva se furişase în salon, foşnind uşor perdelele, că îi pândea mişcările şi îi urmărea gândurile. Fără să se ridice din scaunul de la birou, îşi roti privirea prin încăpere, stăruind, mai ales, în acele locuri (unghiuri) unde întunericul de peste noapte se refugiase, surprins de înaintarea biruitoare a razelor de lumină care răzbăteau prin puţinul spaţiu liber dintre perdelele de catifea, prinse, lateral, în inele. După câteva secunde de atenţie încordată, în care, după o cercetare critică, prudentă, se oprise cu privirea – să zicem – asupra clanţei uşii (crezând că cineva o apăsase imperceptibil), se convinse că în încăpere nu mai era nimeni. Zvonurile îndepărtate care se auzeau vag, prin casă, îi erau familiare şi nu-i reînnoiră suspiciunile, dimpotrivă, îl asigurară că totul se înscria în ordinea firească, matinală, a lucrurilor. Satisfăcut de rezultatul investigaţiei, reveni asupra biletului doamnei Slavici. Realiză că vestea nebuniei lui Eminescu nu reprezenta o mare noutate pentru el. În fond, o aşteptase. Era inevitabil să se întâmple. Cu o săptămână înainte (23 iunie), la un dineu, în prezenţa familiei Rosetti şi a tânărului Beldimano, Eminescu avusese un comportament extrem de agitat (surescitat), surprinzându-i pe toţi cu entuziasmul (cam agresiv) cu care susţinea că se va călugări şi, mai ales, cu îndârjirea cu care pretindea că învăţarea limbii albaneze îl va ajuta să descopere originea unei aşa-zise limbi unice, originare, a omenirii: limba universală. Sau o limbă de formule, adică de funcţiuni ale celor trei unităţi: timp, spaţiu, mişcare. Nu ideile pe care le susţinea erau nebuneşti, deşi istoria cu călugăria trăda un soi de absurditate (să se călugărească, dar să rămână în Bucureşti!), ci felul vehement (maniac) în care îşi proclama punctul de vedere, contrazicând şi combătând pe toată lumea. Foarte excitat, sentiment al personalităţii exagerat (îşi notase criticul în jurnal).

Chiar mai devreme de săptămâna trecută, cu cel puţin o lună înainte, în timpul dineului din seara de 30 mai, Maiorescu observase deja un vag început de alienaţie mentală la poet. Pentru toţi cei prezenţi la dineu (ministrul american Schulyler, Beldimano, Gane, Jacques şi doamna Negruzzi, alde Kremnitz, Anette) fusese, desigur, o seară plăcută. Mite (pe care o interogase, ulterior, în mod discret) nu remarcase nimic deosebit (!). Dar Maiorescu, în timp ce conversa afabil cu convivii (ministrul Schulyler, Beldimano, Gane, Jacques, Will etc.), îl urmărise atent pe poet, încercând să surprindă acele (orice) semne de alienaţie mentală: salutul ţeapăn, cu o înclinaţie nervoasă a capului, apoi, un surâs fără obiect cu buza strâmbă1. Îşi amintea perfect şi momentul când, întâmplător, privindu-l pe Eminescu, care şedea între Annette şi Gane, observase ceva neobişnuit în privirea lui, un fel de lucire stranie (da, nebună!), semn că nu mai era mult până când poetul avea să cedeze în faţa bolii care-l pândea, încolţindu-l. Maiorescu crezuse (sperase) că lucrurile au să se liniştească (să se îndrepte) de la sine. Dar, ca un făcut, interveni acel articol perfid în contra lui (publicat în Timpul), articol ce purta marca inconfundabilă a lui Eminescu. Maiorescu reacţionă prompt, fără să mai aştepte lămuriri. Explicaţiile ulterioare ale poetului (cum că articolul se strecurase în gazetă în absenţa sa), dezminţirea lui Păucescu şi, din nou, articolul justificator al lui Eminescu (cam tăios pentru cineva care încerca să se disculpe) nu reuşiseră defel să limpezească lucrurile dintre ei. Dimpotrivă, în loc să se îndrepte, situaţia se complicase din nou, mai ales că starea politică a momentului, extrem de agitată şi incendiară (Societatea Carpaţii) nu lăsa să se întrevadă nimic bun în viitor.

Eminescu lua mult prea în serios totul: politica (ideea naţională), activitatea gazetărească (afacerea Grădişteanu), libertatea presei, polemicile, prieteniile, duşmăniile, acurateţea limbii, corectitudinea gramaticală (era în stare să discute minute în şir despre genitivul în ei sau în ii al substantivelor terminate în ă). Uite, Slavici (mult mai prudent) lăsa totul (ideea naţională, chestiunea dunăreană, genitivul în ei sau în ii al substantivelor terminate în ă etc.) şi pleca la Viena să-şi vadă de sănătate (să se ascundă). Nici Eminescu nu era mai sănătos, dar nu se gândea niciodată la el însuşi. Poate că Maiorescu ar fi trebuit să insiste mai mult pe lângă poet ca să-l determine să-şi ia o vacanţă, să se odihnească puţin după atâta încordare şi epuizare nervoasă. Poemul Luceafărul îl sleise de puteri, storcându-i şi cea din urmă picătură de vlagă. O binemeritată vacanţă era tot ce-i lipsea. Dar, pe de altă parte, dacă Maiorescu, în împrejurările date, ar fi fost prea insistent cu concediul, poetul (susceptibil şi sensibil din fire) ar fi crezut că este îndepărtat intenţionat de la gazetă (din vâltoarea evenimentelor) tocmai acum când politica era în mare fierbere şi poliţia (Rosettaki) nu aştepta decât un semn ca să descindă la Societatea Carpaţii şi să-i scuture un pic pe agitatori (oferind o oarecare satisfacţie poliţiei secrete austriece care pretinsese măsuri urgente şi energice din partea autorităţilor române).

Pentru un gazetar care nu făcea parte din partidul care-i plătea (de bine de rău) o leafă, Eminescu îşi permitea cam multe convingeri personale în probleme care nu-l priveau în mod direct: afacerea Grădişteanu, chestiunea dunăreană, Tratatul de la Londra (referitor la suzeranitatea Gurilor Dunării) şi a semnării alianţei cu Austro-Ungaria, decizia înfiinţării Mitropoliei romano-catolice la Bucureşti sau chiar în privinţa conflictelor din interiorul partidului. A început să critice până şi ideile politice ale patronilor şi mentorilor săi. Tânărul acesta e atât de pătruns de ură, îl avertizase amical Cantacuzino, încât stăruie să facă din Timpul organul personal al antipatiilor sale. Maiorescu l-a protejat cât a putut, dar până când? Nu e de mirare că amicul Carp îşi retrăsese contribuţia financiară de la ziar. La urma urmei, orice redactor de gazetă ar trebui să susţină convingerile patronilor săi şi nu invers, nu? Oare nu se înfiinţase la Timpul un comitet care să vegheze ca ideile exprimate de redactori să fie conforme cu tendinţele partidului? Dar lui Eminescu prea puţin îi păsa de comitet şi de membrii Clubului. Continuase să-şi impună ideile personale (inflexibile), certându-se cu toată lumea (nu-i asta semn de nebunie?).

Idei personale avea, de pildă, şi în privinţa conservatorilor (patronilor), Eminescu pretinzând că îi serveşte numai pe cei pe care îi recunoaşte ca fiind urmaşii boierilor luminaţi de altădată. Pe cine? V-o spun franc d-lor, servesc pe românii din partidul conservator, nu pe greci. Pe acele rămăşiţe de boieri români din vremea domniilor noastre legitime, ale Basarabilor şi a Muşatinilor. … Mi-e ruşine că a fost cu putinţă ca toată plebea şi toată canalia bizantină s-ajungă a domni în această Ţară, mi-e scârbă de ei şi-i urăsc. Dar vremurile s-au schimbat, domnule Eminescu, şi timpul domniilor de altădată a apus. În politica modernă avem parlamentarismul, iar un politician abil trebuie să ştie când interesele naţionale primează asupra celor individuale sau de grup. Cum ar fi o alianţă a conservatorilor – Carp şi Maiorescu – cu o facţiune liberală bună şi adevărată? Un fel de partid Liberal-Conservator? De ce nu?! Cu Rosetto-Brătianul? Dacă interesul naţional o cere. N-au ratat conservatorii, domnule Eminescu, participarea la proclamarea Regatului în 14 martie 1881, lăsându-i pe liberali să-şi aroge gloria şi să-şi etaleze puterea? Brătianu i-a invitat la guvern (prin P.P. Carp), dar conservatorii radicali, suspicioşi (şi orgolioşi), au declinat invitaţia. Nu s-a întărit atunci guvernul Brătianu într-un mod extraordinar şi, iată, stă neclintit la cârma ţării de ani buni? Cine ştie până când, domnule Eminescu. Cine ştie până când.

Eminescu îşi permitea convingeri personale şi în privinţa politicii externe susţinând că românii nu ar trebui să cedeze uşor în faţa presiunilor puterilor europene (mai precis: să nu cedeze în chestiunea dunăreană şi să nu accepte rolul de spectator pasiv la Gurile Dunării). Şi Maiorescu crede că trebuie să ne apărăm interesele naţionale şi că preşedinţia Comisiei mixte dunărene a Imperiului austro-ungar este o atingere gravă a suveranităţii României şi o umilire a noului Regat, dar nu întotdeauna te aliezi cu cei puternici din simpatie, ci, mai ales, din raţiuni diplomatice, nu-i aşa? Iar un om politic trebuie să judece lucrurile dintr-o perspectivă generală, să le nuanţeze şi, punându-le într-un context mai larg, să privească (vizionar) mai departe, spre viitor. Dacă avem un principe german, domnule Eminescu, de ce să nu profităm de acest avantaj şi să ne aliem cu cei de neamul său (Germania, Austro-Ungaria)? În faţa tendinţei de cucerire panslavistă a Rusiei, României nu-i rămâne de făcut decât să caute sprijinul în sfera de acţiune a Austriei, care va forma cu Germania şi Italia o alianţă puternică în contra dorinţei de expansiune a colosului din răsărit. Alţi conservatori (Grigore Sturdza, generalul Tell), domnule Maiorescu, cred că ar fi mai bine să intrăm în sfera de influenţă rusească. În cine să te încrezi? Nu mă miră că Românul i-a acuzat pe conservatori că sunt ba muscali, ba austro-ungari, dar români niciodată! Când cu fes şi cu işlic, când cazaci şi usari, dar nu români! Să ne hotărâm şi noi, ce dracu’!

Cu aceeaşi vehemenţă şi fără să-l privească în mod personal, Eminescu s-a pronunţat şi în privinţa religiei. El care nu merge niciodată la slujbă, declarând poetic că nu crede în nimic (Eu nu cred nici în Iehova etc.), tocmai el susţine că înfiinţarea unei Mitropolii romano-catolice la Bucureşti nu serveşte nimănui (poate doar intereselor maghiare, insinuează el). Dacă se doreşte cu adevărat o monarhie dinastică în România, atunci Casa Regală să facă bine să aleagă religia poporului şi nu poporul să adopte religia suveranului (e mai logic, nu?). Maiorescu evită să se pronunţe în chestiuni care nu-l ating în mod direct (religia). În schimb, doamna Szöke-Magyorossy se pronunţă. Doamna Slavici îşi doreşte din tot sufletul o Mitropolie catolică la Bucureşti (ca să aibă şi dânsa unde să meargă la biserică duminica şi în sărbători). Nu s-a dus dumneaei să-l întâmpine voioasă (cu flori) pe Monseniorul Paoli când acesta a intrat cu alaiul său de şaptezeci de trăsuri în capitală? Ce zi de neuitat! Milyen felejthetetlen nap volt!

Că, în privinţa naţiunii, Eminescu are unele idei personale, mai treacă-meargă. Dar să afirme că Românii nu sunt mai prejos decât restul popoarelor din Europa, ba dimpotrivă, analizând istoria neamului nostru (Basarab, Muşatinii, Corvinii, Ştefan cel Mare etc.), să susţină că poporul român e superior multora dintre popoarele europene, asta e totuşi o exagerare impardonabilă din partea unui om cultivat: Până în suta a şaptesprezecea sub Matei Basarab românii erau relativ unul d’n popoarele cele mai culte din Europa şi incomparabil mai cult decât germanii sau ungurii. Domnule Eminescu! Românii mai culţi decât…. decât germanii?! Să fim serioşi, domnule!

Iar în privinţa idealului naţional, Eminescu nu face decât să repete acelaşi lucru deranjant şi neplăcut pentru austrieci: De la Nistru pân’la Tisa. Ca poezie lirică, Doina e frumoasă, stârneşte aplauze entuziaste la manifestări patriotice şi face inimile să bată cu putere. Dar să faci din idealurile unei poezii convingerile unei asociaţii care pe faţă elaborează proiecte culturale, iar pe la spatele poliţiei române şi a serviciului secret austriac activează în direcţia unei Dacii mari, agitând spiritele naţionaliste2, asta nu mai poate fi pe placul aliaţilor noştri (Imperiul austro-ungar). Poliţia nu aşteaptă decât un semn ca să descindă la Societatea Carpaţii şi să-i aresteze pe agitatori. Asta vrea Rosettaki, Eminescule! Şi nu numai el! Înţelegi? Am aflat că baronul Von Mayr i-ar fi scris ministrului de Interne ungar despre întrunirea din 4 iunie a Societăţii. Biroul de informaţii vienez vă cunoaşte toate mişcările, Eminescule. De ce crezi că l-am chemat pe baron la mine la cină? Din plăcere? L-am invitat ca să vadă că întrunirile noastre de miercurea sunt reuniuni literare, şi nimic altceva!

Acestea toate fiind bine cumpănite (şi întoarse pe toate părţile), Maiorescu se ridică vioi din scaun, căutând din priviri un loc unde să pună biletul doamnei Slavici. Se decise deocamdată pentru unul dintre sertarele biroului (acolo unde îşi ţinea pilulele de somn). Eminescu a înnebunit. Nu mai era nicio urmă de îndoială. Inevitabilul se produsese. Trebuia (rapid) să facă ceva şi să ia măsurile cuvenite. Încă de la primele ore ale dimineţii rezervă pentru Eminescu o cameră în Strada Plantelor, nr. 9, la doctorul Şuţu. Obligaţia de plată de 300 de lei şi-o asumă fără ezitare.

Pe la ora zece, conform însemnărilor din jurnalul maiorescian, poetul sosi în strada Mercur. Îl întâmpină doamna Clara Maiorescu şi Ilie Nicolescu care (în vestibul) se pregătea de plecare. Fără să aştepte plecarea lui Nicolescu, poetul pătrunse direct în salon. Dar în loc să se aşeze şi el, ca toţi oamenii (pe un scaun), se avântă surescitat înspre Maiorescu şi-l luă în braţe. Un tremur straniu păru să-l cuprindă (pe nebun) de îndată ce se desprinse din scurta îmbrăţişare. Dacă se semnează tratatul (secret) cu imperiul, gândi poetul, soarta românilor din Transilvania, Banat şi Bucovina este pecetluită (Eminescu tremura desigur pentru soarta românilor din Transilvania, Banat şi Bucovina). Domnul Maiorescu trebuia să ştie asta. Venise în strada Mercur tocmai ca să-i atragă atenţia (şi să-i aducă un bilet de la Slavici). Ce? Un alt bilet? Dar când s-a întâlnit Eminescu cu Slavici3? Politicianul luă scrisoarea, parcurse rapid cele câteva rânduri scrise de Slavici şi o puse pe birou. Căutând să evite orice aluzie la subiectele politice (Societatea Carpaţii, negocierile secrete cu Austro-Ungaria etc.), nu găsi nimic mai potrivit decât să-i arate oaspetelui două statuete ce se găseau expuse pe biroul său. Aceste statuete o reprezentau pe Venus din Milo şi pe Hermes (nişte cópii, evident). Eminescu, care le remarca pentru prima oară, exclamă absent: Lasă că va reînvia arta antică (Homer, muzele, odele în metru antic şi toate celelalte)! Fără să acorde importanţă vorbelor sibilinice ale poetului, după ce îi dădu bani de trăsură (5 lei), Maiorescu îl trimise la Simţion (cu un comision). Simţion avea misiunea ingrată, dată fiind starea critică a lui Eminescu, să-l însoţească la sanatoriul din strada Plantelor. Acolo, doctorul Şuţu, conform înţelegerii prealabile cu Maiorescu, îl internă în pavilionul B, pavilionul destinat bărbaţilor.

În aceeaşi zi, după-amiază, începându-şi vacanţa cu o nouă scenă de alienaţie (pe care, după obicei, o consemnă în notele sale), Maiorescu porni în călătoria prevăzută cu ceva timp înainte. Totul fusese aranjat şi bine pus la punct: paşapoartele, biletele de călătorie, gulerele şi manşetele de rezervă, geamantanele cu haine de schimb, ghidul Baedecker, sărurile de drum, hapurile de somn, afacerea Grădişteanu, Societatea Carpaţii, temerile ministrului Sturdza (care-i promisese că va potoli lucrurile), boala lui Eminescu. Noaptea, la 11, va poposi în Braşov, unde va dormi la un hotel destul de prost… În traseul turistic, atent întocmit, figura Sighişoara, Debreţin, Breslau, Weimar, Frankfurt, câteva zile la Wiesen, apoi, Lucarno (scurte voiaje prin Elveţia). La întoarcere va trece prin Salzburg, Viena şi Pesta. Avea să revină în ţară pe data de 5 august.

La Caritatea va ajunge cel mai devreme în 17 august, într-o zi de miercuri. Cu două zile înainte de a-l vizita pe poetul internat la Şuţu, Maiorescu primise şi vizita bătrânului Eminovici.

1. Cine surâde fără obiect cu o buză strâmbă, cine se opreşte adesea izolat fără nici o direcţie şi tendinţă, cine îşi ţine trupul ţeapăn când salută şi nu înclină decât capul, e nebun. Sursa: Lavater

2. Eminescu Hauptredakteur des Timpul machte den Vorschlag, die siebenbürgischen Studenten rumänischer Nationalität, welche zu ihrer Ausbildung die hiesigen Lehranstalten frequentierten, für die Dauer ihrer Ferienreise in die Heimat mit Bearbeitung der öffentlichen Meinung für ein Gross-Dacien zu betrauen. Sursa: Freiher

3. Uite – i-am zis – am să-l rog pe d-l Maiorescu ceva şi nu pot să mă duc acum la dânsul: te rog să-i duci un bilet din partea mea. Rugam în bilet pe d-l Maiorescu să-l observe bine pe Eminescu, căci mie mi se pare greu bolnav. Era prea târziu. La d-l Maiorescu el s-a stăpânit, dar s-a dus apoi să ieie o baie, ca să-şi potolească nervii, şi de la baie a fost dus la casa de sănătate. Sursa: Şirianul

2, Conform unor mărturii târzii,

ziua de 28 iunie fusese una foarte bogată în evenimente1. Astfel, înainte de a fi condus la sanatoriu, Eminescu, înarmat cu un revolver, ar fi intrat în cafeneaua Capşa speriindu-i prin comportamentul violent atât pe clienţi, cât şi pe patroana localului. Aceasta, ţeapănă, în spatele tejghelei, ar fi ascultat respectuoasă tiradele politice ale poetului (pe scurt: era paralizată de frică). Nici un fir de păr din complicata împletitură a cocului nu i se mişca. În timp ce perora despre naţiune, conspiraţii şi alte fatalităţi naţionale, Eminescu ar fi agitat în aer un revolver [acelaşi revolver pe care i l-a arătat lui Creangă la Iaşi, cu câteva zile în urmă], ameninţând că-l va ucide pe rege.

Braţul poetului despicând aerul cu arma avusese, după cum era de aşteptat, un efect hipnotic asupra celor câţiva clienţi matinali din cafenea, făcându-i să amuţească. Nici unul dintre cei prezenţi nu îndrăzni să înfrunte mânia ameninţătoare a lui Eminescu. Ventura, însăilând rapid o strategie, fu singurul care se alătură convingerilor anti-dinastice ale poetului (îl provoca?). Îl încredinţă că îi împărtăşea opiniile privitoare la liberali şi la monarhie (în fond era şi el un bun conservator), doar că, pe moment se simţea dator să-i atragă atenţia (poetului) că regele nu se găsea, peste drum, la Palat, ci, după toate probabilităţile, la Cotroceni. La această observaţie de bun-simţ, poetul fu de acord să ia o trăsură până la reşedinţa regală de la Cotroceni. Dar regele nu era nici la Cotroceni, după cum îi informă ofiţerul din gardă care, avertizat prin gesturi semnificative de către Ventura, se strădui să facă faţă situaţiei fără să dea de bănuit atentatorului. Atentatorul nu bănui nimic. Eminescu se resemnă.

Doborât de oboseală şi de căldură, după ce trăsura (în care urcase împreună cu Ventura) se puse din nou în mişcare, redactorul Timpului căută în zadar puţină relaxare, sprijinindu-şi capul înfierbântat de rezemătoarea banchetei tari. Oare de ce voise să-l împuşte pe rege? Nu mai ştia. În fond, făcuse şi unele lucruri bune şi frumoase pentru ţară (ce?). De exemplu, în semn de admiraţie şi cinstire faţă de ostaşii români care şi-au dat viaţa în războiul cu turcii, şi-a confecţionat (pentru marea încoronare din 10 mai 1881) o coroană din oţelul unuia din tunurile capturate de la Plevna. Nu-i frumos? Ba da! Iar Regina a purtat o coroană similară (din aur), dar ceva mai mică. Dar, pe lângă lucruri frumoase, a făcut şi unele lucruri bune, nu?! Absolut. Poetul nu-şi mai amintea ce. N-a scris oare despre asta? Dacă nu, atunci o va face negreşit. Mâine.

Era o căldură infernală, talpa iadului, nu alta! În zăpuşeala înăbuşitoare de afară sentimentele anti-dinastice ale lui Eminescu pierdură treptat din intensitate, stingându-se de la sine, ca un foc ce arde până la capăt. Nu mai ştiu ce să facă cu pistolul prea mare. Trebuia să-l ascundă undeva ca să nu-l vadă trecătorii şi să se sperie de unul care agită aşa (inutil) un revolver. Când trecură peste podul Mogoşoaiei îşi făcu avânt cu braţul drept şi-l aruncă în apele stătute ale Dâmboviţei [aşa se explică probabil faptul că în inventarul făcut de comisarul de poliţie la baia Mitraşevski nu apare menţionată nicio armă]. Suprafaţa apei se tulbură câteva clipe, apoi, înghiţind dumicatul nesperat, îşi recăpătă treptat aspectul potolit, vag mişcător. Când atinse fundul apei, piedica revolverului sări, eliberând instantaneu glonţul de pe ţeavă. Cel puţin aşa crezu poetul care auzi distinct împuşcătura (subacvatică). Zgomotul făcut de revolver îi răsună atât de puternic în auz, încât, involuntar, se feri, plecându-şi capul. Dar Ventura nu auzi nimic, explicând poetului că era mult prea preocupat de femeile care treceau pe bulevard ca să mai audă şi focuri de armă (încerca să-i distragă atenţia de la politică la femei, nu?). Ce-i păsa însă poetului de politică şi de femei? Nişte stricate (şi politica, şi femeile). Se vindeau (oricui) pentru bani. El nu era atent decât la ceea ce se petrecea, nelămurit şi straniu, în creierul său înfierbântat (atins de glonţul mortal). Astfel, după ce ultimele ecouri ale împuşcăturii se stinseră, ca la un semn vrăjit, popoare întregi de gângănii mărunte se porniseră într-o migraţie barbară, fără direcţie, foşnindu-i dureros sub pielea capului. Vinele de la tâmple se umflară, ameninţând să spargă învelişul subţire de piele. Începu să tremure ca stăpânit de friguri rele. Văzându-l în acea stare de surescitaţie nervoasă, tovarăşul său îi propuse să-l ducă acasă, la Slavici. Dar Eminescu refuză. Trecând tocmai prin dreptul stabilimentului Mitraşevschi, pe cheiul Dâmboviţei, poetul hotărî să se oprească la baia publică (unde avea abonament). Era convins că o baie fierbinte l-ar ajuta să se învioreze. Lui Ventura i se păru o idee bună şi, mieros, îşi luă rămas-bun de la poet (se va duce să alerteze lumea).

Servitoarea băii, cunoscându-l bine pe domnul de la Timpul, îi rezervă încăperea cu numărul şapte. Nici nu era nevoie să-l conducă deoarece obişnuitul client al stabilimentului cunoştea deja drumul. Poetul se retrase în camera de baie şi dădu drumul la apă, bucurându-se dinainte la gândul băii turceşti. Se dezbrăcă grăbit şi intră în cada cu apă fierbinte şi aburi, scufundându-se până la gât. Apa care se revărsa continuu, scurgându-se pe lângă marginile băii de putină, nu trezi în mintea lui decât un ecou prelung, nelămurit. Nu se mai gândea la politică. Mai presus de toate, îl preocupa (frământa) rezolvarea enigmaticei ecuaţii universale, a cărei soluţie o întrezărea ca pe o promisiune vagă în luminozitatea aburilor mişcători din aerul încins şi umed. De la căldură şi fierbinţeală lumea însăşi părea să se fi topit într-un imens cazan, pierzându-şi cu totul conturul şi dimensiunile. Pătrundea încet în vis, în visul pe care-l visase (dorise) de atâtea ori (eterna pace).

Apoi, încercând să-şi golească mintea de orice îndoială, se pierdu în contemplarea dansului de aburi ce se formau, ridicându-se domol, fără zgomot, deasupra apei. Tot urmărindu-l (dansul hipnotic), se simţi uşor până într-atât încât, despovărându-se de învelişul trupesc, părăsi cada şi se înălţă (ca un abur) înspre porţile grădinii de delicii, reprezentată stilizat în mozaicul de pe tavanul încăperii. Dar, asemeni unei păsări dezorientate care, desprinzându-se de pe o creangă, nu ştie încotro s-apuce, eul său imponderal ezită în faţa porţii abia întredeschise a grădinii. Ziduri înalte, cu creneluri, înconjurau grădina încântătoare, plină de flori, păsări şi animale fabuloase. O briză uşoară îi adia răcoros şi reconfortant pe faţă, ademenindu-l să intre. Înveşmântată în voaluri de mătase fină, o femeie îi făcu semn, chemându-l. Leda! Ar urma-o bucuros dacă nu l-ar împiedica o perdea de nepătruns care ascundea singura intrare în grădină. Ştia, însă, că, dacă va reuşi să treacă de acea perdea de întunecime, undeva, dincolo, îl aştepta lumina. Eterna pace! Apoi, întunericul se decoloră treptat şi poetul întrevăzu, ca prin ceaţă, o rază firavă de lumină lăptoasă. Era Leda! Scânteind ca o candelă în noapte, ea îi făcea semne binevoitoare. Îşi luă inima în dinţi şi împinse uşor poarta grădinii. Făcu câţiva paşi şovăitori, întrebându-se încotro s-apuce. Nu ezită mult fiindcă o zări aproape, înaintea lui, jucându-se cu un măr luminos (care semăna cu un ou de struţ). Înaintă spre ea, fără voinţă, lunecând încet (un lebădoi umflat în pene), ca şi cum un sistem de roţi mobile s-ar fi pus în mişcare chiar sub picioarele lui, purtându-l deasupra pământului (apei). Îşi înălţă capul (apoi, aripile) şi, luându-şi avânt, porni în urmărirea femeii-lebădă. O beznă vâscoasă (ca un aluat rece, nedospit) îl înghiţi din toate părţile, absorbindu-l.

Deodată, o voce subţire şi tânără se porni să socotească, înşirând mecanic, ca la şcoală, tabla înmulţirii. Trei de înmulţit cu şapte face douăzeci şi şapte. Patru de înmulţit cu şapte face treizeci şi unu. Greşit! Ganz ungenügend!, izbucni poetul, oprindu-se din goana nebunească. Se concentră asupra calculelor şi, uitând de Leda, încercă să-şi dea seama din ce direcţie venea glasul elevului certat cu matematica. Îl reperă repede. Elevul, un băiat negricios, mic, îndesat, cu părul negru pieptănat de la frunte spre ceafă, cu fruntea lată, ochii nu mari, dar vii, şedea în faţa unei table acoperite de calcule. Apostrofat de dascăl, elevul se albi la faţă de parcă tocmai ar fi văzut o fantomă. Eminescu se pomeni explicându-i elevului repetent că matematica înseamnă precizie! Cosmosul e matematică. Şi muzică! Cum avea oroare de orice dezordine în conceperea şi alcătuirea lumii (a universului), începu el însuşi să înmulţească cu glas tare, străduindu-se să acopere cu vocea sa (aproape ţipând) glasul celuilalt (obraznic) care reîncepuse, mecanic, înmulţirea cu şapte. I se păru astfel că intrase (prin şirul de numere) într-un soi de intimitate vrăjită cu sufletul lumii, manifestat, după ştiinţa celor vechi (Pitagora), în armonii de ordin numeric şi muzical. De îndată ce numerele deveniră tot mai mari şi calculul matematic imposibil de operat pentru orice minte omenească istovi, greşind la calcule. Se opri, simţindu-se deodată foarte bătrân şi bolnav. Elevul tăcu şi el, aşteptând răbdător ca profesorul să-l trimită în bancă. Atunci, Eminescu recunoscu uniforma elevilor de la National Hauptschule din Cernăuţi. Zâmbi împăcat. Împreună cu el, la aceeaşi gazdă, mai şedeau doi băieţi (fraţii Ştefanovici) care-l tot băteau la cap să le cumpere vechea Biblie. Cum, din cauza preţului prea mare, nu acceptase târgul, cei doi, ştiindu-l fricos şi superstiţios, recurseseră la o stratagemă. Într-o noapte, după ce Eminescu adormise, unul din băieţi se acoperi cu o plapumă prefăcându-se a fi duhul călugărului ce se spânzurase tocmai în acea încăpere, în timp ce celălalt, manevrând o sfoară, făcea să se scuture în mod sinistru fereastra. Cu o voce ca din fundul unei oale, fantoma care se mişca prin cameră îi cerea să cumpere Biblia: Eminowicz, Eminowicz. Warum kaufst du nicht Biblische Geschichte! Celălalt băiat apucase sfeşnicul, împungând plapuma sub care îngrozit se ascunsese elevul Eminescu. Ce teribilă sperietură trăsese! Undeva, în beznă, perseverentul elev îşi reluă înmulţirile, greşind. Tadelfrei bis auf seine Geschwätsigkeit. Eminowicz, Eminowicz! Warum?

Apoi, totul (grădina deliciilor, întunericul, mecanismul de roţi, Leda şi elevul) se prefăcură în neant. Adormi, căzând într-un somn adânc. Numai în somn suntem activi – de aceea visul are atâta dramaticitate. Altfel suntem pasivi.

Se întâlni în vis cu Ioan Vestimie, un tânăr a cărui cunoştinţă poetul nu-şi mai amintea când o făcuse. Dar n-avea importanţă, atâta timp cât avea un tovarăş alături. Mă recomand: Gaius Iulius Caesar Octavian August (o plecăciune adâncă). Tu eşti un măgar! Două păpuşi. Pe fruntea uneia scria: Bertrand e un măgar! Pe fruntea celei de-a doua: Gajus nu-şi are minţile toate. Gaius Iulius Caesar Octavian August. Ioan Vestimie încerca să-i spună ceva despre apa care curgea la robinet, deversând, dar poetul făcu un gest scurt cu mâna, invitându-l să nu-şi facă griji şi-l pofti înăuntru. Ioan Vestimie se conformă, înclinându-se ceremonios. Având o sfială înnăscută faţă de orice lucru necuviincios, noul sosit păşi cu reţinere în încăperea lui Eminescu, amestecându-se stingher printre invitaţii de seamă ai poetului. Se găseau acolo o sumedenie de personaje ilustre: Dan, Dionis, călugărul Ieronim, Euthanasius, marchizul Bilbao, faraonul Tlà, Ioan, Toma Nour, bătrânul dascăl, precum şi câteva femei care mai de care mai frumoase şi mai ispititoare, spre care sfiosul funcţionar privi cu neîncredere şi patimă neprihănită. Privirea lui Ioan Vestimie se opri asupra unei făpturi îngereşti, desprinsă parcă din tablourile Renaşterii italiene, un vis ce luase formele dulci ale chipului unei femei. Pe albul chihlimbariu al feţei îi jucau din când în când umbre viorii dându-i un aer de visare, iar părul blond îi părea (lui Ioan Vestimie) că se răsfiră asemeni unui strat fin de brumă străbătut de razele aurii ale soarelui. Sub fruntea înaltă, boltită, spre care genele lungi aruncau, ori de câte ori capul i se mişca cu copilăroasă mândrie, umbre dulci şi întunecoase, sub acea poetică frunte, Ioan Vestimie îşi închipuia că se concentraseră toate idealele artei. Observându-i nasul fin şi bărbia rotundă şi dulce ca la femeile lui Giacomo Palma, precum şi gura dulce cu buza dedesupt puţin mai plină, Ioan Vestimie o recunoscu cu sufletul fermecat pe nobila şi frumoasa fată. Dar, stupoare, cu toate că o iubea de mai bine de 16 ani în mare taină, nu-şi mai amintea numele ei, îl uitase. Pe când se îndrepta înspre bibliotecă, ca să ia un dicţionar de nume proprii (doar-doar şi-o aminti numele ei) auzi bătăi puternice în uşă, bătăi înteţindu-se pe măsură ce gălăgia sărbătorească din încăperea poetului atingea o intensitate maximă. Se părea că poetul mai aştepta oaspeţi, dar, spre surprinderea lui (a lui Ioan Vestimie), departe de a-i pofti înăuntru, acesta (Eminescu) se străduia, invitându-l şi pe el să-l ajute, să ţină uşa pentru ca cei de afară să nu poată pătrunde în încăpere. Oaspeţii poetului continuau să benchetuiască singuri (să converseze, să râdă, femeile să golească pahare cu băuturi rubinii, să ciugulească din bucatele scumpe de pe mese etc.) şi nici unul dintre ei nu dădu curs rugăminţilor de ajutor ale acestuia. El însuşi, Ioan Vestimie, ca şi cum ar fi fost cuprins subit de o slăbiciune neobişnuită în toate mădularele (mai întâi îi amorţise braţul drept, apoi, piciorul stâng), nu fu capabil să facă niciun pas înainte, lăsându-l pe poet să se proptească singur în uşă. Cei de afară strigau că îi aduseseră ceea ce ceruse (zece ouă crude). Zece ouă crude? Ce să facă el cu zece ouă crude? se întrebă Ioan Vestimie.

Rezistenţa lui Eminescu fu slabă. Curând, ceilalţi izbutiră să deschidă uşa şi să năvălească în sala de baie. Erau vreo patru sau cinci oameni, pe care Ioan Vestimie nu-i mai văzuse niciodată. Prezenţa acelora printre iluştrii oaspeţi ai poetului i se păru extrem de bizară şi, mai ales, scandaloasă. Atunci îl văzu pe poet înfuriindu-se (pe bună dreptate), de lipsa de cuviinţă a celor care dădură buzna aşa peste el (în baie), surprinzându-l într-o postură mai mult decât intimă (gol puşcă). Pe trupul robust al poetului, sclipeau din loc în loc stropi de apă dând impresia că acesta tocmai ar fi ieşit dintr-o baie de stele sau de paiete. Era caraghios cum se mişca şi dădea din mâini (Eminescu), agitaţia sa imprimând membrelor trupului impresia unei păpuşi dezarticulate. Amuzant i se păru lui Ioan Vestimie şi felul în care mădularul poetului se lovea de coapsele păroase ca o excrescenţă cărnoasă, comică şi inutilă. Din când în când, atunci când zbaterile poetului încetau pentru o clipă şi cântărea din priviri, asemeni unei fiare hăituite, posibilităţile de a scăpa din împresurare, mădularul său părea să se trezească brusc şi, dintr-un anumit simţ al demnităţii virile, caraghios şi inoportun în acea clipă, să se întărească şi să se băţoşeze ca înaintea unui asalt amoros înflăcărat.

Adunându-şi toate forţele, poetul încercă să-i îmbrâncească pe uşă afară (pe agresori), dar aceştia, mai puternici, făcură faţă asalturilor sale, străduindu-se, la rândul lor, să-l prindă. Eminescu alunecă uşor din mâinile lor şi, gol, înviorat de curentul care pătrundea de afară (pe uşa deschisă) se aruncă în baia plină de apă şi aburi. Împroşca cu apă în toate părţile, părând să se amuze, dar expresia schimonosită a feţei şi mustaţa zbârlită confereau figurii sale caracterul încremenit al unei măşti de carnaval. În cele din urmă, l-au prins şi l-au îmbrăcat cu sila. Cu toţii strigau unii la alţii, însă Ioan Vestimie nu mai distingea nimic din cuvintele lor. Le vedea buzele mişcându-se încet, ca sub apă. Ieşiră din baie. Cei doi infirmieri strigau unul la altul. Poetul, docil, (între doi însoţitori) aştepta. Nu recunoaştea pe nimeni. Cineva îi ieşi înainte.

Domnule Mihai! Nu mă cunoşti? Domnule Mihai! Eminescu îl privi mut, neînţelegând2. Visează (eterna pace). Valuri înalte de întuneric cald. Asta e eterna pace? Îl împing înspre careta care aşteaptă. Poetul păşeşte încet, încurcat de pantalonii prea largi şi lungi (nu erau ai lui). Întinde mâinile (eterna pace). Asta e eterna pace? Dacă asta e eterna pace, unde am fost eu ieri şi alaltăieri, înainte de a veni la Ienaki?????????????

1. Notă privind filajul obiectivului efectuat în ziua de 28 iunie 1883, de la ora 9,30 la ora 07,00 seara.

După ora 9,30, Poetul a ieşit din casă (Piaţa Amzei) unde locuieşte cu chirie la doamna Slavici (Szöke). Nu ia birja, continuându-şi drumul pe jos. După toate probabilităţile, se îndreaptă în strada Mercur, la criticul literar Titu Maiorescu. Distanţa fiind scurtă, o parcurge destul de repede. Nu a fost filat în interior. Nu mult după ora 10,00 a ieşit din casă şi a luat o birjă. I-a cerut birjarului să-l ducă în strada Ştirbei Vodă, nr. 2. Pe drum s-a oprit însă la cafeneaua Capşa. Birja a rămas în faţa cafenelei. Poetul a intrat precipitat înăuntru. Aici, fără nici o introducere, s-a postat în faţa doamnei Capşa (patroana) şi a început o tiradă vehementă. Doamna Capşa nu l-a provocat, dimpotrivă, i-a aprobat resemnată tirada. Părea înfricoşată şi avea de ce fiindcă, la un moment dat, Poetul a scos un revolver, ameninţând că îl va ucide pe Rege. Ventura, care se afla în cafenea, a intervenit aprobând toate nebuniile pe care le-a debitat Poetul. Intuind pericolul (jocul primejdios cu revolverul) acesta a urmărit să-l calmeze pe Poet şi să-i ia revolverul. Nu a izbutit din cauza agitaţiei şi surescitării lui Eminescu. Atunci, făcând jocul Poetului, Ventura i-a propus să meargă împreună la Cotroceni ca să-l caute pe Rege şi să-l împuşte. Au luat o birjă din faţa Cafenelei. La Cotroceni, ofiţerul de serviciu i-a anunţat că Regele nu era la Palat. Pe drumul de întoarcere, urmând ruta Splaiului Dâmboviţei şi, trecând prin faţa băilor Mitraşevschi, Ventura i-a sugerat Poetului să facă o baie fierbinte. Ventura l-a părăsit pe Poet la băi, grăbindu-se să-l alerteze (după cum era instruit) pe prefectul Poliţiei. Filajul nu mai continuă (!).

2. Am străbătut cheiul prin mijlocul şantierului (se lucrează la canalizarea Dâmboviţei) care semăna mai degrabă a ghehenă (cazane cu smoală, maşini sforăitoare, cuptoare din care ţâşneau flăcări, praf de piatră şi fum). Am ajuns la baia Mitraşevschi chiar în momentul în care îl scoteau pe Poet şi-l duceau spre caretă. Îl îmbrăcaseră în camisolul de forţă (mâneci lungi, atârnându-i peste mâini, pantaloni largi, îşi trage picioarele de parcă i-ar fi prinse în lanţuri). E lipsit de orice reacţie de parcă n-ar mai fi acolo între cei doi poliţai şi infirmieri care se răstesc unii la alţii, ci ar fi călătorit deja în altă parte. M-am oprit în faţa lui căutând să-l fac atent că sunt acolo. L-am strigat, dar n-a răspuns chemării mele. Însoţitorii lui l-au împins înspre caretă. I-a urmat docil, lipsit de voinţă. Sursa: Ciobanul

3, Printre pacienţii doctorului Şuţu,

Eminescu reprezenta o excepţie nesperată, din punct de vedere clinic (ce specialist în boli nervoase nu şi-ar dori să-i trateze pe unii ca Nietzsche, Lenau, De Maupassant sau Eminescu?), dar şi incomodă (din mai multe puncte de vedere). Ca să se pronunţe în privinţa diagnosticului, doctorul Şuţu avea nevoie de oarecare timp (pe care nu-l mai avea). De foarte mare ajutor i-a fost însă domnul Maiorescu care, în scurta întrevedere pe care au avut-o (înaintea plecării acestuia în vacanţă), i-a împărtăşit din temerile sale privitoare la ereditatea poetului, insinuând, fără a intra în detalii embarasante, că în familia lui Eminescu ar exista o anumită predispoziţie înspre demenţă. Apoi, cu o oarecare sfială şi delicateţe, Maiorescu, invocându-l şi pe doctorul Kremnitz al cărui pacient fusese poetul, a lăsat să se înţeleagă că Eminescu ar prezenta şi anumite manifestaţiuni sifilitice, dar că ar fi de preferat, în vederea păstrării bunului renume al amicului nostru, să nu se facă publică o asemenea informaţie şi să nu se menţioneze sub nicio formă ruşinoasa boală. Doctorul înţelegea. Din acest punct de vedere, domnul Maiorescu să nu aibă nicio grijă şi să fie convins de discreţia sa absolută (în afacerile institutului privat de care se ocupa nimeni nu-şi putea băga nasul fără ştirea sa). Un diagnostic, însă, fie el şi provizoriu, doctorul va trebui să pună, altfel s-ar putea crea impresia (opinia publică ar putea crede) cum că Eminescu a fost primit în sanatoriu fără voia sa (chiar fără să fie bolnav), dându-se prilej la fel de fel de interpretări. Domnul Maiorescu îi dădea perfectă dreptate doctorului, dar, odată ce se putea baza pe discreţia sa deplină, era convins că putea conta deopotrivă şi pe importantele cunoştinţe ale acestuia în tratarea maniilor. Nu era doctorul Şuţu autorul unui studiu despre alienaţi? O autoritate în materie? Ba da! Atunci, cu siguranţă această specializare în alienaţiune îl va ajuta pe doctor să pună şi un diagnostic potrivit şi adecvat situaţiei. În ceea ce priveşte perioada ţinerii sub observaţie a poetului, chestiune asupra căreia doctorul ceru oarecari lămuriri, Maiorescu a răspuns cât se poate de concis: Atât cât va fi nevoie pentru a-l salva! A continuat, explicându-i doctorului Şuţu că evenimentele politice (interne şi externe) erau de aşa natură încât Eminescu ar putea fi arestat în orice clipă, iar în starea de surescitare nervoasă în care se afla nu ar face decât să agraveze lucrurile. După ce va trece furtuna, vom mai vedea, a conchis Maiorescu grăbit (evenimentele la care făcuse aluzie erau încă în plină desfăşurare).

Toate acestea fiind aranjate, doctorul Şuţu nu se grăbi să examineze pacientul la internare. Pe de altă parte, din cauza anumitor obligaţii sociale, în ziua internării fusese nevoit să părăsească mai devreme decât de obicei institutul. A lăsat indicaţii precise în vederea administrării unor injecţii cu morfină în cazul în care pacientul s-ar manifesta violent. În ziua următoare, preocupat de unele afaceri pe care le avea de reglat, doctorul n-a trecut pe la institut decât pentru a se convinge că toate erau în bună rânduială. A stat câteva minute de vorbă cu administratorul care i-a adus la cunoştinţă unele întârzieri legate de aprovizionarea cu alimente, dar, după ce primi toate asigurările că problema se va rezolva în cursul zilei, părăsi biroul. Doctorul de gardă îl însoţi la trăsura care aştepta la scări, prezentându-i din mers un raport succint asupra situaţiei bolnavilor. În cea de-a treia zi când s-a dus, în fine, să-l vadă pe Eminescu, acesta dormea (aflându-se încă sub influenţa injecţiei calmante cu opiu). L-a examinat în cea de-a patra zi, vizitându-l atât dimineaţa cât şi seara, înainte de culcare. Termenul legal de întocmire a certificatului medical se scurgea încet. Îşi notă totuşi în foaia de observaţie câteva manifestări ale bolii, aşa după cum le află de la infirmierii care îl supravegheaseră pe pacient acele zile: delir incoerent, mişcări dezordonate, iluziuni şi halucinaţiuni senzoriale, tendinţe de distrugere, agitaţie, scuipă etc. Ceru detalii despre cei care l-au vizitat sau au întrebat despre el. Prescrise injecţii calmante şi clismă. Mai indică plimbări (ce altceva?) şi hidroterapie. Tratament cu mercur? Doctorul se scărpină în barbă. Hmm. Recomandă un regim alimentar sănătos (fără alcool, fără tutun, fără grăsimi etc.). Să i se dea hârtie şi cerneală, dacă cere. Şi, când va fi mai liniştit, să fie adus la consult.

După ce intră, două zile mai târziu, în cabinetul doctorului, Eminescu se prezentă ceremonios: faraonul Tlà! Doctorul Şuţu îi făcu semn pacientului (faraonului) să se facă comod, indicându-i scaunul cu braţe din faţa biroului său. Îi explică cu blândeţe că l-a chemat ca să stea de vorbă cu el. Despre ce? Despre orice. Doctorul spera să obţină de la pacient nişte răspunsuri care să-l ajute în fixarea diagnosticului.

Începu direct. Cum te cheamă?

Bazându-se pe argumentele unei metafizici personale (de inspiraţie budistă), Eminescu demonstră în ecuaţii simple că, printr-un proces ireversibil de metempsihoză, devenise faraonul Tlà. De aceea, pentru a-l convinge pe doctor (de ireversibilitatea procesului), poetul îi făcu unele dezvăluiri importante şi secrete legate de identităţile sale anterioare. Privind conspirativ, când înspre uşa cabinetului de consultaţii din pavilionul C al aşezământului, când înspre ferestrele înalte cu zăbrele, temându-se ca nu cumva să fie auzit de urechi indiscrete (agentul puterilor străine care era pe urmele lui) şi încredinţându-se, în virtutea acelor necesare precauţii, că nu-l urmărea nimeni (nici chiar baronul von Mayr), poetul îi vorbi doctorului despre identităţile multiple ale faraonului. Faraonul Tlà, îi explică poetul, optând pentru un limbaj criptic: crr! tlà! tlà! tlà! crr!, un brotăcel tlà! tlà! şi un ţânţar, bzz! tlà! tlà! tlà! tlà! Marchizul Bilbao! Wortmasturbation

Doctorul Şuţu era atent. Atent (cum altfel?) la propriile sale gânduri. Era presat de timp. Deja depăşise termenul legal (3 zile) de emitere a unui certificat medical de constatare a bolii. În plus, ar fi trebuit să solicite (conform Legii sanitare din 1874) constituirea unei comisii de examinare a bolnavului. Domnul Maiorescu plătise cheltuielile de internare (nimic de zis), dar plecase în vacanţă înainte de a întocmi o cerere scrisă prin care să solicite internarea poetului (cerere în care, conform legii, să explice natura relaţiei sale cu bolnavul). Deocamdată, doctorul nu-şi făcea probleme. Lucrurile se mai puteau aranja aşa cum trebuie. Îşi răsfoieşte hârtiile. Ştie precis ce caută: regulamentul pentru primirea şi externarea bolnavilor psihici, articolele 4 şi 5. Urmăreşte cu degetul alineatele din regulament până ajunge la ceea ce-l interesează. Citeşte printre rânduri: un pacient care se comportă violent în public1 poate fi internat doar pe baza raportului administrativ al prefecturii de poliţie (semnat, în cazul de faţă, de reprezentantul prefecturii de poliţie C.N. Nicolescu) şi, în lipsa familiei care să recomande internarea, acest lucru poate fi făcut de către amici (Const. Simţion, V. Siderescu, G. Ocăşanu etc.) sau chiar vecini (doamna Slavici) care îl cunosc pe recalcitrant. Perfect! Până aici suntem în legalitate. Iar mai departe, pentru menţinerea în spital (după internarea provizorie), nu mai era nevoie decât de un act medical de constatare a bolii (ceea ce va exista dacă doctorul se hotărăşte să semneze hârtia de pe biroul său). Trecuse aproape o săptămână de la nefericita zi (28 iunie) şi doctorul nu întocmise încă respectivul act. Nu mai putea să amâne.

Un greier! exclamă Eminescu în direcţia ferestrei, întrerupând şirul gândurilor doctorului. Pacientul îşi ciuleşte urechea. Auzi greierul? Nu! dă din cap doctorul. Un greier?! Da, un greier! Râde. Cine sunt eu? O antică coroană de rege! Auzi greierul? Nu? Fiindcă e inaudibil. Ha! Ha! Cine sunt eu? izbucneşte poetul violent. Trecerea rapidă de la o stare la alta, de la exuberanţă la amărăciune, nu trece neobservată de către doctor. În timp ce-l urmăreşte pe pacient, face unele însemnări în jurnalul clinic. Nu ştiu, spune-mi dumneata cine eşti! Eminescu se înfurie şi începe să strige: Tlà! Tlà! O antică coroană de rege! Matei Basarab, domnitorul Ţării, şi toate numele istoriei sunt eu. Se uită ţintă în ochii doctorului. Cu o privire imposibil de suportat. Sau Marchizul Bilbao, şopteşte cu voce stinsă. Baltazar. Da! Baltazar. Altaz. Zatla. Tlà. Ar mai fi vrut să spună ceva, dar a uitat. Îi e somn, somn de somnul veşnic. Eterna pace. Ce cald e! Uf, ce căldură! Înota (cu aripioare ostenite de peşte) în soarele topit. Să doarmă pe valuri. Valuri de răcoare. Aici e talpa iadului, nu alta (te arde). Văzându-l că se potoleşte, doctorul Şuţu îşi reia şirul întrebărilor. Îţi aminteşti, domnule Eminescu, unde ai fost ieri? Şi alaltăieri? La noi ai fost adus pe 28 iunie. Ce ai făcut cu o zi înainte, mai ştii? Da! răspunde clar poetul. Cine pierde rămăşagul plăteşte două sticle de Johannisberger. În zece ani regele Carol va ajunge şi rege al Bulgariei. Ha! Ha! Albastrele mele ceruri, munţii mei cei negri şi văile mele cele verzi, albastrele mele ceruri, albastrele mele ceruri şi albastrele mele ceruri. Albastrele mele ceruri. Al-bas-treee-le meeele….Basss-tre… Astreee…

Răsfoind jurnalul, doctorul se opreşte asupra unei însemnări din primele zile ale internării poetului: 2 iulie, vizita de dimineaţă, pacientul stă culcat pe pat, este ţinut în cămaşa de forţă deoarece este foarte agitat. De o constituţie bună, dar cu figura desfigurată şi cu ochii albi. Pronunţă cuvinte fără nicio legătură între ele, se exprimă incoerent, sare de la o idee la alta, strigă, smucindu-se, muşchii feţei fiind într-o continuă stare de mişcare. Scuipă şi se agită continuu. Imposibil să-i fixăm atenţia. Întrebându-l cum îl cheamă răspunde altceva. Faraonul Tlà!? Pulsul 100, temp. 37.8, limba umflată. I s-a administrat un emeto-catartic. Seara i s-a făcut injecţie subcutanată cu 2,5 ctgr. de clorhidrat de morfină şi o clismă cu 4 grame cloral hydrat. N-a dormit toată noaptea fiind extrem de agitat. 3 iulie, i s-a făcut o baie caldă prelungită (3 ore). După baie, la orele 2 p.m., pacientul s-a culcat şi a dormit liniştit până la ora 6 p.m. când, sculându-se, a mâncat mult şi a început din nou să se agite. Toată noaptea n-a putut dormi, deşi i s-a făcut o injecţie cu 2,5 ctgr. de morfină. Spre ziuă, pacientul a fost cuprins de un somn adânc.

De câţi ani eşti? îl întrebă doctorul, continuându-şi interogatoriul. Agitându-şi mâinile în mânecile lungi ale bluzei de cânepă a spitalului Caritatea, Eminescu îşi aminteşte cu precizie (se trezeşte din vis) că se află în cabinetul judelui instructor de pe lângă Tribunalul de Primă Instanţă al judeţului Iaşi. 28 de ani!, răspunde cu seriozitate, încercând să facă impresie bună judecătorului de instrucţie Stoica. Doctorul, nemulţumit de răspunsul poetului, consemnează ceva pe hârtie şi continuă cu întrebările. Ce profesiune ai? Redactor! răspunde Eminescu. Fac botanică, zoologie, gramatică chinezească, grecească, italiană, sanscrită. Ştiu 64 de limbi. E încredinţat că, dacă i-ar spune cu adevărat cine era, adică domnitorul Matei Basarab, celălalt (judecătorul sau domnul Laurian, în persoană) nu i-ar mai da drumul să plece, considerându-l mincinos (nebun). Ar pune pe cineva să-l împuşte de teamă să nu ia moştenirea regelui. Tace. Îşi îndreaptă ţinuta şi aşteaptă răbdător, serios, următoarea întrebare, când privirile îi fură atrase de un obiect în formă ciudată, aflat pe biroul doctorului (călimara). Nu e o călimară oarecare! decise bolnavul, fixând hipnotic obiectul cu pricina.

Doctorul scrise ceva, apoi îşi înmuie peniţa în călimara pe care colegii din lojă puseseră să se graveze o cruce cu ansă. O primise cadou cu ocazia zilei în care i se decernase crucea de comandor al ordinului „Coroana României“. Cu numai o lună în urmă, sclipise pe stofa englezească a fracului minunata decoraţie. Lângă călimară, se mai găsea o statuetă de bronz reprezentând un zidar care ţinea în mâna dreaptă echerul şi compasul, iar în mâna stângă firul de plumb (simboluri masonice, evident). Călimara şi statueta treziră automat suspiciunile lui Eminescu.

Unde eşti născut şi domiciliat? întrebă doctorul. Eu sunt născut în Bucovina, tatăl meu e bucovinean. Nu sunt armean, nici bulgar, nici sârb, nici albanez (deşi am vrut să învăţ albaneza), nici persan, nici turc. Sunt bucovinean. Domiciliat în Iaşi. Iaşi, domnule. Nu! Nuuuu! Iaşi, nu! Verona, Vreona, Voerna, Vnoera, Vanoer, Anvero, Arnoev, Aernov, Aornev, Anerov2… Ultimele cuvinte le strigă scuipând în toate părţile. Apoi tăcu brusc, potolindu-se, de parcă ar fi răsucit din proprie iniţiativă un buton interior, dându-i volumul la minimum. În ochii adânci şi întunecaţi îi luci scurt o umbră, după care se stinse (la fel de repede cum a apărut). Se întunecă la chip, simţind că va veni verdictul incriminator: Sunteţi învinovăţit prin rechizitoriul d-lui prim-procuror că d-voastră, în calitate de bibliotecar, aţi sustras acele 71 de volume din bibliotecă în profitul d-voastră. În consecinţă, veţi fi împuşcat cu o puşcă umplută cu pietre de diamant cât oul de mare.

Abia ce auzi rostirea sentinţei, izbucni din nou, variind nestăpânit tonalităţile vocii, trecând de la şoaptă la ţipăt, ca şi cum ar fi atins la întâmplare coardele înalte, apoi, cele joase ale unui pian, jucându-se haotic cu tonurile. Doreşte să atragă atenţia judecătorului de instrucţie asupra inventarului de mobilier al bibliotecii. Domnule, vă rog! Am totul în cap (memorase întreg registrul inventar). Adresa bibliotecariului N-o 17 din a. 1875, martie 22: 26 dulapuri de brad, boite roş închis cu postamentele lor de aceeaşi culoare, 6 dulapuri boite cenuşiu cu postamentele lor vechi şi cam stricate, un dulap boit roş cu geamuri etc., 6 mese de frasin în formă eliptică, două scări unghete, una cu patru trepte şi alta cu opt, un birou lustruit şi cu muşama verde, 5 peceţi mari, trei de tuş şi două de ceară etc., opuri, 9872 în exemplare: 15351, în volume: 26512, tablouri: 225 bucăţi, monete şi medalii: 796 bucăţi, rarităţi: 234 bucăţi, un portret cu privaz aurit, reprezentând pe M.Sa Domnitorul Carol I. 48 moşii, 48 râuri, 48 garduri, 48 case, 48 sate şi o avere de 48 milioane. Dragă Samsoane, Eu am spus adevărul deplin, pentru că orice evazivitate ar fi fost numai o bănuială mai mult. Convins că şi-a făcut datoria, inculpatul tace aşteptând reacţia celuilalt.

Dar doctorul nu reuşi să distingă nimic din sunetele înlănţuite fără noimă de către pacient. Scrie ceva în jurnal: verbigeraţie.

Nu e judecătorul de instrucţie Stoica!, îşi spuse poetul, dându-şi brusc seama că făcuse o regretabilă confuzie. Suntem la Pesta. Mă aflu în faţa judecătorului de instrucţie din Pesta! Atunci îşi înălţă capul, sfidându-l pe judecător cu privirea. Da, recunosc, sunt Michelis Eminescu, vechi doctorand în multe ştiinţe nefolositoare, criminalist în sensul prost al cuvântului şi veşnic în conflict cu judecătorii de instrucţie. Eu am scris articolul Echilibrul din Federaţiunea. Am semnat cu pseudonimul Varro. Împuşcaţi-mă! La cap (indică scurt spre tâmpla dreaptă).

În timp ce vorbeşte, privirile poetului sunt atrase mereu de statueta de pe biroul doctorului. Lui Eminescu i se pare acum că înţelege totul (simbolurile masonice). Statueta respectivă reprezintă un zidar cu şorţ (ţinând echerul, compasul şi firul de plumb). La baza ei era gravat ceva. Urmărind direcţia privirii pacientului, doctorul observă statueta. Zâmbeşte imperceptibil, trecându-şi vârfurile degetelor peste figura statuetei de pe biroul său, mângâind-o satisfăcut. Îi amintea de fericita zi a consacrării în ordin.

Îţi place statueta?, îl întrebă într-un târziu pe pacient. Nu! răspunde acesta. Firesc, aprobă medicul. Eminescu surâde. Un surâs blând, abătut, ironic şi oarecum superior. Surâsul lui. Surâsul unui om perfect normal. Pentru o clipă, doctorul tresare. Dacă acest om îşi bate joc de noi? Parcă înţelegându-i gândurile, firavul surâs (eminescian) dispăru ca prin farmec lăsând loc unei expresii de o amărăciune potolită. Îşi reluă şirul vorbirii incoerente, trecând la un subiect politic. E vinul de-azi – mai rău ca cel de ieri, amicii mei! Mai bun ca orice vin băut e cel pe care-l bei. Să bem să ne veselim! In vino non est veritas. Pester Lloyd. La beţie multe spune omul. La tête brulée. Frumoasă e Coroana Voastră, Sire, dar îi lipsesc încă unele mărgăritare (Bucovina, Transilvania şi Banat, de exemplu). Ce??? Neue Freie Presse. Futu-i neamul nevoii! După care, oprindu-se brusc (îşi dăduse tot năduful), pacientul căută din priviri un loc unde să-şi pună capul ostenit şi greu. Ar dormi. La marginea mării.

Doctorul nu făcu nicio mişcare când văzu cum pacientul se întinse înspre birou şi, nepăsător, potrivindu-şi braţul drept peste nişte hârtii aflate pe colţul biroului, îşi plecă capul, intenţionând să se culce. Aproape instantaneu, poetul închise ochii. Doctorul îi privi o vreme chipul liniştit, aproape senin. Trăsăturile feţei, regulate, păreau sculptate în piatră. Doar vârfurile mustăţii ce păreau că se mişcă involuntar şi un fir de salivă scurgându-se în colţul gurii trădau prezenţa unui om viu.

Oare adormise? Deodată, ca şi cum ar fi fost atins de o mână din vis, Eminescu îşi înălţă capul şi se îndreptă din spate. Clipeşte des, buimac, cu aerul că nu-şi dă seama unde se află. Dădu cu ochii de doctorul care-l urmărea din spatele biroului (nu e doctorul Kremnitz). Observă statueta şi călimara. Înţelese. Ar fi vrut să spună ceva, dar amuţi când văzu (cu ochii lui) cum călimara începe să se mişte cu ajutorul unor picioare (lungi ca la păianjen). Cu o expresie de spaimă pe chip, poetul se scutură violent, dându-se înapoi. Încercă să-i explice ceva bărbatului din faţa sa, atrăgându-i atenţia că, dacă nu se ferea de înaintarea ciudatei creaturi care se mişca lenevos pe masă, aceasta avea să-l atace şi să-l omoare (ce bine!). Dar bărbatul care şedea gânditor în spatele biroului, nepăsător la pericol, îi ceru, spre surprinderea poetului, unele lămuri în legătură cu dorinţa acestuia (a pacientului) de a-l împuşca pe rege. În faţa unui alienat, scrisese undeva doctorul Şuţu, trebuie să păstrăm aceeaşi atitudine ca şi cum am fi în faţa unui om sănătos, să-l întrebăm, să-i vorbim cu cea mai mare francheţă şi să căutăm a obţine încrederea lui. Să-l împuşte pe rege? Care rege? Când? Nu e adevărat! Omul din faţa lui nu era judecătorul de instrucţie Stoica, se convinse poetul. Nu-l interesează furtul de cărţi de la bibliotecă. Dar nu e nici judecătorul de la Pesta. De unde-mi dau seama? După barba lungă şi lipsa părului. Judecătorul din Pesta avea mustaţa tăiată după moda austriacă. E altcineva. Cine?! E un mason (Cavalerul compasului), un spion al liberalilor şi conservatorilor, un agent al puterii imperiale austriece, gândi poetul. Să-l împuşte pe rege?! Nici pomeneală. Regele vrea să mă împuşte pe mine! Ca să nu-i iau moştenirea. Va pune pe un anume milionar ca să mă împuşte cu o puşcă umplută cu pietre de diamant cât oul de mare.

Indicând cu capul în direcţia doctorului, poetul îi explică lui Creangă: l-au trimis să mă omoare. De aceea, mi-am procurat şi eu un revolver. Ca să mă apăr. Stai să-l vezi (nu-l găseşte). Unde mi-e revolverul? Se agită. Nu-l mai are! Dar ce făcuse cu el? Nu-şi aminteşte. Îşi puse atunci toate speranţele în hidoasa creatură de pe biroul doctorului. O să-l atace (pe Cavalerul compasului) şi o să-l omoare (sic). O privi bucuros (pe creatură) cum înaintează şi cum urcă pe pieptul bărbatului din spatele biroului. Creştea în dimensiuni, căpătând proporţii urieşeşti. Din când în când, îi apăreau noi şi noi tentacule care, în mişcări molatice de meduză, cuprindeau grumazul, capul şi pieptul cavalerului cu compasul. O să-l înghită de tot (ce bine!).

În acea clipă, poetul simţi în mintea lui un vuiet. Vum. Vum. I se păru că un tub imens de lumină îl absoarbe în adâncimi de nepătruns cu o forţă irezistibilă. Cunoştea bine acea senzaţie. Venise timpul să călătorească. El (Cavalerul compasului) nu ştie că am cartea lui Zoroastru şi pot oricând să mă întorc în vremea mea (vremea lui Alexandru cel Bun). Ha! Ha! râse zgomotos. După care, ca şi cum şi-ar fi amintit brusc de ceva anume, îl întrebă precipitat pe doctor: Unde mi-e cartea? Dar nu aşteptă răspunsul şi continuă să vorbească, fără şir, în timp ce expresia feţei i se schimba de la o secundă la alta. Din când în când, de parcă ar fi fost copleşit de ceva anume (de o povară grea) se oprea din vorbit, suspina adânc şi privea neliniştit în jur, apoi, după acea scurtă pauză, îşi relua fluxul delirant de idei a cărui logică nu avea sens decât undeva adânc, în mintea lui. Răbdător, doctorul îşi spuse că nu trebuie să-l grăbească şi că, aşa cum afirmase adeseori în studiile sale, să dea voie pacientului să vorbească fără să-l întrerupă prea des cu întrebări sistematice şi fără a-l face să-şi schimbe şirul ideilor. Alienatul, mai scrisese doctorul Şuţu, neputând raţiona asupra iluziunilor şi halucinaţiunilor sale le consideră ca reale şi ţese pe ele unu şiru de idei eronate, care îl potu împinge la diferite determinaţiuni.

Era convins că poetul traversa şi o profundă criză de identitate, lucru, de altfel, uşor de sesizat şi din răspunsurile contradictorii pe care i le dăduse până atunci. Studiile mai recente (doctorul Şuţu fiind la curent cu acele cercetări) arătau că subiectul suspect de psihoză prezintă o anumită ruptură psihică, ajungând să îndeplinească (de aici maniile sale) un soi de comandă exterioară care-i cere să se identifice cu anumite plăsmuiri ale imaginaţiei sale delirante. Se recomanda ca tratamentul analitic să urmărească ghidarea pacientului înspre un proces progresiv de substituire a unei imagini cu alta, până când acesta (bolnavul) ar fi dispus să se identifice cu cea mai potrivită imagine (una pozitivă, evident) care să susţină şi să refacă echilibrul psihic dereglat prin instaurarea crizei. Era oare acel faraon Tlà o imagine pozitivă pentru pacientul său? Un faraon din Egipul antic? (să fim serioşi!) Cât despre Matei Basarab… Hmmm. L-ar conduce la idei dinastice. Ar trebui să-l ajute să-şi caute (pentru identificare) o imagine mai apropiată în timp (contemporană). Un bărbat pe care Eminescu să-l admire! Dar cine? Exista un astfel de bărbat? Maiorescu? Brrrr! Se scutură poetul ca atins subit de friguri. Se plimba prin încăpere. Dar tatăl?! Bătrânul Eminovici? Unde e cartea astrologică?

Doctorul Şuţu mai ştia că expresia facială a pacientului era strâns legată de facultăţile intelectuale şi afective, orice perturbaţii în expresia chipului putând dezvălui simptome importante ale bolii, de aceea acorda o atenţie deosebită şi fizionomiei pacientului. Îi observa mimica feţei care se preschimba, dintr-o clipă în alta, trecând de la starea de extremă bucurie la starea de adâncă mâhnire. Zbuciumul interior al pacientului era trădat de privire care, tulbure şi extrem de mobilă, exprima stări de spirit contradictorii şi frapante. Cu un gest prietenos al mâinii, doctorul îşi îndemnă pacientul să vorbească.

Dar călugărul Dan, care-l aştepta pe Ruben, şopti amintându-şi brusc formula magică pe care mintea lui o căutase cu înverşunare: Eu = Dumnezeu! A rostit ecuaţia întreagă! Vum! Vum! I se păru că aude sunetul unui clopot urieşesc. Închise ochii aşteptându-se ca lumea să sufere o mare şi totală transformare şi să se adapteze în faptă visului sufletului său. În acelaşi timp, încerca cu mâna dreaptă să-şi scoată de pe cap ceva care exista numai în închipuirea lui, o căciulă miţoasă pe care doctorul nu avu cum s-o vadă, dar, vigilent, (doctorului) nu-i scăpă gestul disperat al poetului de a-şi smulge părul. Dizarmonie între diferitele părţi ale corpului! Cap şi trup, parcă ar fi două părţi care nu au nicio legătură între ele, notă în carnetul său. Recunoscu în manifestările delirante ale poetului o serie din elementele descrierii cu care Esquirol a caracterizat bolnavii de manie acută, în tomul doi al faimosului său Tratat asupra maladiilor mentale. Făcu însemnări scurte, precise, înregistrând totul: illusiuni şi halucinaţiuni, vicioasă asociaţiune a ideilor, care se reproduc fără legătură şi cu o repediciune nespusă, exaltare, excitaţie, delir.

Metamorfoza la care se aşteptase poetul nu se produse. Dezorientat, o căută din priviri pe Maria. Ea ar fi trebuit să fie acolo. Îngerul blond! În inima lui, începu să plângă încet, cu lacrimi amare. Se săltă apoi din scaun şi începu să măsoare încăperea. Undeva ecuaţia nu era bună (îşi frământa mintea). Unde? Se întoarse înspre Ruben care şedea în spatele biroului. Pentru o clipă nu înţelese de ce evreul alesese să i se arate sub acea înfăţişare, dar cum nu avea timp să-şi bată capul cu asta, îl copleşi cu vorbe neînţelese, punându-i întrebări a căror logică falsul Ruben nu izbutea s-o perceapă. Atunci, încăperea în care se aflau cei doi se preschimbă brusc într-o grotă. De pe tavanul de cerneală al acesteia atârnau, ca nişte şerpi lucioşi, draci mici, spânzuraţi de coarne. Ruben însuşi îşi schimbă fizionomia, părul aspru din barbă despicându-se ca la ţap, iar ochii de jeratic aruncau în întunericul de smoală din grotă luciri roşietice, aproape materiale. Ruben se porni să râdă, arătând în direcţia unui tânăr care se îndepărta de casa Diavolului. Încă un suflet nimicit cu totul!, exultă prinţul întunericului. Poetul era convins că trebuia să facă ceva ca să-l salveze pe Dan din ghearele Satanei, dar călugărul, care semăna izbitor cu el însuşi (în tinereţe), se îndepărtase atât de mult de acel loc încât, cu toată silinţa sa, n-ar mai fi putut să-l ajungă. Îl strigă. În zadar. Cuvintele, de parcă ar mesteca mortar, i se lipiră (întărindu-se) de cerul gurii. Rămase cu gura căscată larg (încleştată). Nu-i rămânea decât să sară la gâtul Diavolului şi să-l nimicească.

Aceasta era intenţia pacientului şi doctorul, atent la fiecare manifestare a acestuia, surprinse intenţia criminală pe care o ghici într-o fracţiune de secundă în dosul ochilor întunecaţi ai bolnavului. Dar poetul, neatent, se lovi puternic de fotoliile din cabinetul de consultaţii al doctorului (obiecte a căror prezenţă o ignorase complet). Loviturile îl dezechilibrară, prăbuşindu-se în mijlocul încăperii, aproape fără vlagă. Doctorul trase de un mic mâner aflat sub biroul său (care acţiona un clopoţel în camera îngrijitorilor) şi se ridică să vadă ce face pacientul. Îi luă pulsul. Se apropia o nouă criză. La interval de câteva secunde pătrunseră în biroul său doi infirmieri care-l preluară pe bolnav. I-au imobilizat braţele, dar Eminescu, ca şi cum nimic nu se întâmplase, a început să cânte cu o voce impecabilă, limpede şi melodioasă: Eu sunt Barbu Lăutarul/ Starostele şi cobzarul/ Ce-am cântat pe la Domnii/ Şi la mândre cununii. Doctorul dispuse să i se facă o injecţie subcutanată cu extract de opiu. Ca să evite auto-intoxicaţiile de origină internă, mai prescrise o mică doză de clorhidrat de chinină. Îl scoaseră din biroul doctorului şi-l transportară în salon. O vreme, până se stinse de tot, vocea poetului, cu timbrul ei aparte, reluând aceleaşi versuri, produse în auzul doctorului o rezonanţă stranie.

1. Proces-verbal întocmit de comisarul de poliţie al Secţiei 18 din Capitală. […] Am zis numitului Eminescu, că n-are să sufere nici un dezagrement, că trebuie să se calmeze… şi drept răspuns, el se repede la amicii săi, şi la servitoarea băiei îmbrâncindu-i pe uşe, apoi aruncându-se în baia plină cu apă, stropea pe oricine voia să-l scoată afară. Am fost siliţi să-l îmbrăcăm în camisolul de forţă şi astfel l-am condus institutului „Caritatea“, cu concursul d-lor: Ocăşanu şi Const. Simţion…. La „Caritatea“ l-am confiat d-l dr. Suţu. Sursa: Comisarul

2. Verbigeraţia de aici este o operaţie lucidă, tehnică, este căutarea unei anagrame cu scopul de a o folosi în versurile sale, cum a şi făcut. Unii, care habar n-au de manuscrisele eminesciene, de tehnica compoziţiei (rime, sonanţe, ritm) şi a efectelor de stil, declară acest joc de cuvinte masturbaţie de vorbe, skizoidie, verbigeraţie. Dacă ar fi să interpretăm aşa toate exerciţiile conştiente, numai Psihanalistul ar rămâne sănătos pe lume, dar cu o sănătate pe care nu i-o invidiem. Sursa: Profesorul