Ian McEwan, First Love, Last Rites. In Between the Sheets

First Love, Last Rites Copyright © Ian McEwan, 1975 

In Between the Sheets Copyright © Ian McEwan, 1978

© 2011, 2019 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7750-4

ISBN PDF: 978-973-46-7751-1

ISBN print: 978-973-46-7765-8

Coperta: Carmen Parii

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

IAN McEWAN, unul dintre cei mai faimoşi scriitori britanici contemporani, este autorul romanelor Coajă de nucă, Legea copiilor, Operaţiunea Sweet Tooth, Solar, Pe plaja Chesil, Sâmbătă, Ispăşire (laureat al National Book Critics Circle Award şi W.H. Smith Literary Award), Amsterdam (distins cu Booker Prize), Durabila iubire, Inocentul, Copilul furat (pentru care a primit Whitbread Award), Câinii negri, Mângâieri străine (ambele nominalizate la Booker Prize) şi Grădina de ciment. A scris şi volumele de povestiri Prima dragoste, ultimele ritualuri (câştigător al Somerset Maugham Award) şi În aşternuturi. În anul 2011 i-a fost acordat Premiul Târgului de carte de la Ierusalim.

Prima dragoste, ultimele ritualuri

Pentru Elaine

Geometrie în spaţiu

În 1875, la Melton Mowbray, într-o licitaţie de articole „curioase şi de preţ“, străbunicul meu, aflat acolo împreună cu prietenul său, M, a făcut o ofertă pentru penisul Căpitanului Nicholls, care murise în închisoarea Horsemonger, în 1873. Mădularul respectiv era conservat într-un recipient de sticlă de vreo treizeci de centimetri şi, după cum a scris străbunicul meu în jurnalul său în seara aceleiaşi zile, „se afla într-o minunată stare de conservare“. De asemenea, la licitaţie fusese scoasă şi „o parte cu nume impronunţabil din trupul răposatei Lady Barrymore. A ajuns la Sam Israels pentru cincizeci de guinee“. Străbunicul meu ţinuse mult să aibă ambele obiecte ca să formeze o pereche, dar M l-a sfătuit contrariul. Ceea ce descrie perfect modul în care funcţiona prietenia celor doi. Străbunicul meu, teoreticianul exaltat, M, omul de acţiune care ştia exact când să liciteze şi când nu. Străbunicul meu a trăit şaizeci şi nouă de ani. Timp de patruzeci şi cinci din aceştia, la sfârşitul fiecărei zile, înainte să se ducă la culcare, se aşeza şi îşi nota gândurile într-un jurnal. Aceste jurnale se găsesc acum pe masa mea, patruzeci şi cinci de volume legate în piele de viţel, iar la stânga stă Căpitanul Nicholls în borcanul lui de sticlă. Străbunicul meu trăia din venitul pe care i-l aducea patentarea unei invenţii a tatălui său, un tip de încheietoare extrem de practic, folosit de fabricanţii de corsete până în zorii Primului Război Mondial. Străbunicul meu era pasionat de bârfe, numere şi teorii. De asemenea, îi plăceau tutunul, vinul bun de porto, iepurele la tavă şi, foarte rar, opiumul. Şi îi mai plăcea să se considere matematician, deşi nu avusese niciodată o slujbă şi nu publicase nici o carte. Aşa cum nici n-a călătorit vreodată şi nici nu i-a apărut numele în The Times, nici măcar când a murit. În 1869 s-a căsătorit cu Alice, unica fiică a reverendului Toby Shadwell, coautor al unei nu tocmai apreciate cărţi despre florile sălbatice englezeşti. Cred că străbunicul meu a fost un excelent autor de jurnale şi, când voi termina de editat jurnalele sale şi acestea vor vedea lumina tiparului, sunt convins că va primi recunoaşterea pe care o merită. Când demersul meu se va încheia, o să-mi iau o lungă vacanţă, o să mă duc undeva unde e frig şi curat şi nu sunt copaci, undeva în Islanda sau în stepele ruseşti. Mă gândeam că, atunci când voi termina cu toate, voi încerca, pe cât posibil, să divorţez de soţia mea, Maisie, dar acum nu mai e deloc nevoie.

Adesea Maisie striga în somn şi eu trebuia să o trezesc.

— Ţine-mă-n braţe, îmi zicea. Ce coşmar! L-am mai avut o dată. Pilotam un avion şi zburam peste un deşert. Dar, de fapt, nu era un deşert. Am coborât avionul şi atunci am văzut că pe jos se îngrămădeau mii de bebeluşi, acoperind tot peisajul şi pierzându-se dincolo de linia orizontului, toţi în pielea goală şi căţărându-se unii peste alţii. Mi se termina combustibilul şi trebuia să aterizez. Am încercat să găsesc un loc, tot zburam căutând un…

— Hai, culcă-te la loc, îi spuneam, căscând. N-a fost decât un vis.

— Nu! ţipa ea. Nu trebuie să adorm, nu vreau să adorm încă.

— Ei, eu trebuie să dorm. Mâine dimineaţă mă scol devreme.

M-a apucat de umăr şi m-a zgâlţâit.

— Te rog, nu te culca, nu mă lăsa aici.

— Doar sunt în acelaşi pat cu tine. Cum să te las?!

— Nu contează, nu mă lăsa singură trează…

Dar ochii mi se închideau deja.

În ultimul timp văd că am luat obiceiul străbunicului meu. Înainte să mă duc la culcare, mă aşez o jumătate de oră şi mă gândesc la ziua care e pe sfârşite. Nu notez bizarerii matematice sau teorii sexuale. De cele mai multe ori scriu ce mi-a zis Maisie şi ce i-am răspuns eu lui Maisie. Uneori, ca să am parte de o intimitate absolută, mă încui în baie şi stau pe scaunul de toaletă, cu caieţelul de notiţe pe genunchi. În baie mai sunt câteodată, în afara mea, unul sau doi păianjeni. Aceştia se caţără pe ţeava de scurgere şi se ghemuiesc perfect nemişcaţi pe emailul alb, strălucitor. Probabil se întreabă unde au ajuns. După ce stau aşa ghemuiţi câteva ore, se întorc, confuzi sau poate dezamăgiţi că n-au aflat mai multe. Din câte pot să-mi dau seama, străbunicul meu a făcut o singură referire la păianjeni. La data de 8 mai 1906, a scris: „Bismarck este un păianjen“.

După-amiaza, Maisie venea să-mi aducă ceai şi să-mi povestească despre coşmarurile ei. Eu mă uitam prin ziare vechi, compilam indexuri, catalogam obiecte, puneam deoparte un volum, luam altul. Maisie spunea că e într-o fază proastă. În ultimul timp, stătea în casă toată ziua, răsfoind cărţi de psihologie ori ezoterice, şi visa urât aproape în fiecare noapte. De când avuseserăm o altercaţie în care ne pândiserăm reciproc în faţa băii ca să ne lovim cu un pantof, nu prea mai eram dispus să-i arăt multă înţelegere. O parte a problemei ei o reprezenta gelozia. Era foarte geloasă… pe cele patruzeci şi cinci de volume ale jurnalului străbunicului meu, pe decizia mea de a le edita şi pe energia pe care o investeam în asta. Ea nu făcea nimic. Tocmai lăsam deoparte un volum şi luam un altul când Maisie a intrat cu ceaiul.

— Pot să-ţi povestesc visul pe care l-am avut? m-a întrebat. Pilotam un avion şi zburam peste un fel de deşert…

— Povesteşte-mi mai târziu, Maisie, i-am spus. Sunt ocupat acum.

După ce a plecat, am rămas cu ochii ţintă la peretele dinaintea mea şi m-am gândit la M, care a venit să stea de vorbă şi să ia cina cu străbunicul meu, în mod regulat, vreme de cincisprezece ani, până la dispariţia sa, bruscă şi misterioasă, într-o seară, în 1898. M, oricine va fi fost el, avea ceva de universitar, dar şi de om de acţiune. De exemplu, într-o seară, pe 9 august 1870, cei doi stau şi discută despre poziţiile sexuale, iar M îi spune străbunicului meu că acuplarea a posteriori este cea mai firească, date fiind poziţia clitorisului şi faptul că şi alte antropoide preferă această metodă. Străbunicul meu, care copulase de vreo cinci-şase ori de-a lungul întregii sale vieţi, şi asta doar cu Alice, în primul lor an de căsătorie, s-a întrebat cu voce tare care era poziţia Bisericii cu privire la această chestiune, iar M i-a răspuns pe loc că teologul Teodor din secolul al VII-lea considera copulaţia a posteriori un păcat la fel de grav ca masturbarea şi, de aceea, merita patruzeci de penitenţe. Mai târziu, în aceeaşi seară, străbunicul meu a demonstrat matematic că numărul maxim de poziţii nu poate depăşi numărul prim şaptesprezece. Auzind remarca respectivă, M a râs şi i-a povestit că a văzut o colecţie de desene ale lui Romano, un discipol al lui Rafael, în care erau ilustrate douăzeci şi patru de poziţii. Şi, a mai adăugat el, a auzit de un oarecare domn F.K. Forberg, care numărase nouăzeci. Când mi-am adus aminte de el, ceaiul pe care Maisie îl lăsase pe birou, undeva lângă propriu-mi cot, se răcise.

O etapă importantă în deteriorarea căsătoriei noastre a survenit după cum urmează. Într-o seară stăteam în baie şi notam o conversaţie pe care o avusesem cu Maisie despre cărţile de tarot când, dintr-odată, m-am trezit cu ea că bate la uşă şi zgâlţâie clanţa.

— Deschide uşa, a strigat ea, vreau să intru.

— Mai stai şi tu câteva minute, i-am zis. Aproape am terminat.

— Dă-mi drumul imediat, a ţipat. Că nici nu foloseşti toaleta.

— Ai răbdare, am răspuns şi am mai scris un rând sau două.

Maisie începuse să izbească uşa cu picioarele.

— Mi-a venit ciclul şi trebuie să intru să iau ceva.

I-am ignorat ţipetele şi mi-am terminat textul, unul pe care îl consideram a fi deosebit de important. Dacă aş fi amânat, anumite detalii s-ar fi pierdut cu siguranţă. Dinspre Maisie nu se mai auzea nici un sunet şi m-am gândit că se dusese în dormitor. Dar, când am deschis uşa, m-am pomenit cu ea fix în faţă, ţinând un pantof în mână. Tocul a spintecat violent aerul, ţintindu-mi capul, şi abia am avut timp să mă trag puţin într-o parte. Tocul mi-a atins vârful urechii şi m-a tăiat destul de serios.

— Aşa, a spus Maisie, ocolindu-mă şi intrând în baie, acum măcar sângerăm amândoi. Apoi a trântit uşa după ea.

Am ridicat de jos pantoful şi am aşteptat răbdător la uşă, apăsându-mi o batistă pe urechea din care îmi curgea sânge. Maisie a stat la baie cam zece minute şi, cum a ieşit, am pocnit-o fix în creştetul capului. Nu i-am lăsat timp să se ferească. Pentru o clipă a îngheţat, uitându-se fix în ochii mei.

— Vierme ce eşti, mi-a spus când a putut să respire, apoi a coborât la bucătărie să-şi oblojească rana de la cap, dispărându-mi din ochi.

Ieri, la cină, Maisie a pretins că un om închis într-o celulă fără altceva decât cărţile de tarot poate avea acces la cunoaşterea universală. După-amiază încercase să citească în ele, iar cărţile de tarot erau încă împrăştiate pe podea.

— Adică ar putea să compună harta străzilor din Valparaiso din cărţile astea? am întrebat.

— Eşti prost, mi-a răspuns.

— Vreau să zic, cărţile i-ar arăta cum să pună pe picioare o curăţătorie de haine, cum să facă cea mai bună omletă sau cum să construiască un aparat de dializă?

— Eşti aşa de limitat la minte, s-a văitat ea. Aşa de limitat şi de previzibil.

— Şi ar putea oare, am insistat eu, să-mi spună cine este M sau de ce…

— Astea-s chestii care nu contează! a ţipat ea. Care nu sunt necesare.

— Dar şi astea fac parte din cunoaştere, nu? Aşa că ar putea oare să le afle?

Maisie a ezitat.

— Da, ar putea.

Am zâmbit şi n-am mai spus nimic.

— Ce-i aşa de nostim? m-a întrebat.

Am dat din umeri şi ea a început să se enerveze. Îşi dorea să fie contrazisă.

— De ce-ai pus toate întrebările astea fără noimă?

Am ridicat iar din umeri.

— Am vrut doar să ştiu dacă tu chiar crezi în toate astea.

Maisie a lovit cu palma în masă şi a ţipat:

— Naiba să te ia! De ce mă pui mereu la încercare? De ce nu vorbeşti ca lumea?

Şi cu asta am recunoscut amândoi că am atins iarăşi punctul în care se sfârşeau toate discuţiile noastre, aşa că ne-am cufundat amândoi într-o mută amărăciune.

Dar nu mai pot continua să lucrez la jurnale până când nu dezleg misterul care-l înconjoară pe M. După ce a tot venit la cină vreme de cincisprezece ani, furnizându-i străbunicului meu tone de material cu ajutorul căruia să-şi dezvolte teoriile lui, la un moment dat M dispare pur şi simplu din paginile jurnalului. Marţi, 6 decembrie, străbunicul meu l-a invitat pe M să cineze împreună în ziua de sâmbătă şi, deşi M a onorat invitaţia, faptul e consemnat laconic: „M la cină“. În oricare alte zile, asemenea conversaţii din timpul mesei sunt redate in extenso. M venise la cină şi luni, pe 5 decembrie, când tema discuţiei o reprezentase geometria, iar toate notele din săptămâna respectivă privesc în exclusivitate acest subiect. Nu apare nici cel mai mic indiciu al unui posibil dezacord. În plus, străbunicul meu avea nevoie de M. M îi livra materialul care-i era necesar, M era la curent cu tot ce se întâmplă, cunoştea Londra şi fusese pe continent de câteva ori. Ştia totul despre socialism şi despre Darwin, avea cunoştinţe în mişcarea pentru amorul liber, în persoana unui prieten de-al lui James Hinton. M era un om de lume, într-un fel în care străbunicul meu, care părăsise Melton Mowbray doar o singură dată în toată viaţa lui, şi atunci ca să se ducă până la Nottingham, nu fusese în veci. Chiar tânăr fiind, străbunicul meu prefera să teoretizeze din faţa şemineului; n-avea nevoie decât de materialul pe care i-l oferea M. De exemplu, într-o seară de iunie a lui 1884, M, care tocmai se întorsese de la Londra, i-a relatat bunicului meu cum străzile din oraş erau sufocate de balegă de cal. Coincidenţa făcuse ca, exact în aceeaşi săptămână, străbunicul meu să citească un eseu al lui Malthus intitulat „Asupra principiului populaţiei“. Seara notase exaltat în jurnal despre un pamflet pe care voia să-l scrie şi să-l publice. Urma să fie intitulat „De Stercore Equorum“. Pamfletul nu a fost niciodată publicat şi probabil niciodată scris, dar jurnalul cuprinde notaţii amănunţite despre acest subiect, care se întind pe parcursul a două săptămâni. În „De Stercore Equorum“ („Despre balega de cal“), presupunând că populaţia cabalină va creşte în progresie geometrică şi pornind de la planurile detaliate ale străzilor, a prezis că metropola va deveni impracticabilă până în 1935. Prin „impracticabilă“ înţelegea că pe fiecare stradă principală grosimea stratului de balegă (comprimat) va atinge, în medie, treizeci de centimetri. A descris experimentele pe care le făcuse în grajdurile proprii pentru a determina gradul de comprimare a balegii de cal, lucru pe care l-a demonstrat matematic. Evident, totul era teorie pură. Rezultatele se bazau pe ipoteza că, în următorii cincizeci de ani, de pe străzi nu va mai fi curăţată nici o balegă. Foarte probabil, M a fost cel care l-a făcut pe străbunicul meu să renunţe la proiect.

Într-o dimineaţă, după o lungă şi sumbră noapte bântuită de coşmarurile lui Maisie, pe când stăteam întinşi în pat unul lângă altul, i-am zis:

— De fapt, ce e cu tine? De ce nu te întorci la serviciu? Plimbările astea lungi, analizele astea psihologice, statul degeaba acasă, zăcutul în pat toată dimineaţa, cărţile de tarot, coşmarurile… ce vrei tu de fapt de la viaţă?

— Vreau să-mi limpezesc mintea, a zis. De fapt, n-a făcut decât să repete ceea ce-mi mai spusese de atâtea ori.

— Păi, mintea ta, capul tău nu-i ca bucătăria unui hotel, nu poţi arunca ce-ai în cap aşa cum dai la gunoi nişte cutii de conserve vechi. Seamănă mai degrabă cu un râu care curge şi se transformă continuu. Nu poţi face râurile să curgă drept.

— Nu-ncepe iar cu toate astea, a spus ea. Nu-ncerc să fac râurile să curgă drept. Încerc să-mi limpezesc mintea.

— Trebuie să faci ceva, i-am zis. Nu poţi să zaci şi să nu faci nimic. De ce nu te întorci la serviciu? Când lucrai n-aveai coşmaruri. Când lucrai nu ştiu să te fi văzut vreodată în halul ăsta de nefericită.

— Trebuie să mă detaşez de toate astea, mi-a zis. Nu sunt sigură de nimic din câte mă-nconjoară.

— Asta pentru că aşa e moda acum, am spus. Metafore la modă, lecturi la modă, angoase la modă. Ce te doare pe tine de Jung, de exemplu? Ai citit douăsprezece pagini într-o lună.

— Nu mai continua, m-a rugat, ştii că nu duce nicăieri.

Dar eu am continuat.

— Nu mai mergi niciunde, i-am reproşat, nu mai faci nimic. Eşti o fată drăguţă care nici măcar nu se poate lăuda cu o copilărie nefericită. Budismul ăsta sentimental, misticismul de dugheană, terapia cu beţişoare parfumate, astrologia de revistă… nimic din toate astea nu sunt ale tale şi nici nu ţi-au folosit la nimic. Ai căzut în mijlocul lor, ai căzut într-o mlaştină de intuiţii cuminţi. Nu ai originalitatea sau pasiunea de a intui nimic dincolo de propria-ţi nefericire. De ce-ţi umpli mintea cu banalităţile mistice ale altor oameni şi-ţi provoci coşmaruri?

M-am ridicat din pat, am tras draperiile şi am început să mă îmbrac.

— Parcă am fi la un seminar de literatură, a spus Maisie. De ce vrei să faci să-mi fie şi mai greu? Simţeam cum autocompătimirea urca în ea, dar se căznea să o ţină-n frâu. Când vorbeşti aşa, a continuat, parcă mă mototoleşti ca pe o bucată de hârtie.

— Poate chiar suntem la un seminar de literatură, i-am zis cu tristeţe-n glas.

Maisie stătea în capul oaselor, cu ochii-n jos. Dintr-odată, tonul i s-a schimbat. A bătut uşor perna de lângă ea şi tandreţea i-a învăluit vocea.

— Vino-ncoace. Stai aici, cu mine. Vreau să te ating şi vreau să simt atingerile tale…

Dar eu o pornisem deja spre bucătărie, suspinând.

Mi-am făcut o cafea şi m-am dus în birou. În timpul nopţii, tot trezindu-mă din somn, îmi trecuse prin minte că un indiciu al dispariţiei lui M ar putea fi găsit în paginile dedicate geometriei. Întotdeauna trecusem peste ele pentru că matematica nu mă interesează. Luni, 5 decembrie 1898, M şi străbunicul meu au discutat despre vesica piscis¹, care s-ar părea că ar face obiectul primei teoreme a lui Euclid, exercitând totodată o profundă influenţă asupra modului în care fuseseră proiectate fundaţiile multor construcţii religioase antice. Am parcurs atent relatarea conversaţiei lor, încercând să pricep chestiunile care ţineau de geometrie. Apoi, dând pagina, am dat peste o anecdotă destul de lungă pe care M i-o spusese străbunicului meu în aceeaşi seară, după ce li se aduseseră cafelele şi îşi aprinseseră trabucurile. Tocmai când mă apucasem de citit, a intrat Maisie.

— Dar de tine ce să mai zic? a făcut ea, ca şi când n-ar fi trecut mai bine de o oră de la conversaţia noastră. Nu-ţi pasă decât de cărţile tale. Te târăşti prin trecut ca musca prin rahat.

Evident, eram furios, dar am zâmbit şi i-am replicat, amuzat:

— Mă târăsc? Păi, ce să zic, măcar eu mă mai mişc!

— Să nu mai vorbeşti cu mine, mi-a zis. Te joci cu mine ca şi cum aş fi o bilă de la jocuri mecanice, pe care o tot izbeşti ca să faci puncte.

— Bună dimineaţa, Hamlet! i-am răspuns şi m-am lăsat în scaun, aşteptând liniştit să văd ce-o să-mi spună mai departe. Dar ea n-a mai zis nimic, ci s-a întors şi a ieşit din birou, închizând uşor uşa după ea.

În septembrie 1870, M a început să-i spună străbunicului meu:

Am intrat în posesia unor documente care nu numai că invalidează toate fundamentele cunoştinţelor noastre despre geometria în spaţiu, ci subminează întregul canon al legilor fizicii, obligându-ne la o redefinire a locului nostru în proiectul Naturii. Aceste documente sunt mai importante decât operele lui Marx şi Darwin laolaltă. Mi-au fost încredinţate de un tânăr matematician american şi sunt creaţia lui David Hunter, matematician şi el, de loc din Scoţia. Pe american îl chema Goodman. Corespondasem cu tatăl lui de-a lungul mai multor ani pe tema teoriei ciclice a menstruaţiei, care, deşi puţini ar crede, este încă puternic desconsiderată în ţara noastră. L-am întâlnit pe tânărul Goodman la Viena, unde participa la o conferinţă internaţională de matematică, alături de Hunter şi de alţi matematicieni din vreo douăsprezece ţări. Când l-am văzut, Goodman era palid şi părea serios tulburat; plănuia să se întoarcă în America chiar a doua zi, deşi conferinţa nu ajunsese nici măcar la jumătate. Mi-a lăsat documentele în grijă, odată cu instrucţiunile de a i le preda lui David Hunter, dacă o să mai dau vreodată de el. Apoi, după multe stăruinţe, mi-a povestit la ce fusese martor în cea de-a treia zi a conferinţei. Participanţii se reuneau în fiecare dimineaţă la nouă, când se dădea citire unei lucrări, apoi aveau loc discuţii de ordin general. La unsprezece se serveau gustări şi majoritatea matematicienilor se ridicau de la masa lungă şi lustruită oglindă în jurul căreia erau strânşi şi se îndreptau spre un colţ sau altul al vastei şi elegantei camere, pentru a se angaja în discuţii informale cu colegii lor. În fine, conferinţa dura două săptămâni şi, conform unei îndelungi tradiţii, matematicienii de talie mondială îşi citeau lucrările primii, urmaţi de cei puţin mai puţin faimoşi şi o ţineau tot aşa vreme de două săptămâni, coborând pe scara ierarhică, ceea ce avea darul să provoace, aşa cum le stă bine oamenilor foarte inteligenţi, gelozii ocazionale, dar intense. Hunter, deşi un matematician briliant, era totuşi tânăr şi aproape necunoscut dincolo de zidurile universităţii sale, anume cea din Edinburgh. Se înscrisese în programul conferinţei cu ceea ce el socotea a fi o lucrare de maximă importanţă despre geometria în spaţiu şi, de vreme ce ocupa un loc neînsemnat în respectivul panteon, fusese desemnat s-o prezinte în penultima zi a conferinţei, moment în care personalităţile de prim rang se vor fi întors deja în ţările lor. Şi astfel, în cea de-a treia zi, în timp ce servitorii aduceau gustările, Hunter a sărit brusc în picioare şi s-a adresat colegilor săi tocmai când aceştia se pregăteau să se ridice de pe scaune. În ciuda tinereţii sale, era un bărbat masiv, cu părul şi barba vâlvoi, şi tocmai prezenţa sa redusese murmurul conversaţiei la o tăcere absolută.

— Stimaţi domni, a rostit Hunter, mă văd nevoit să vă rog să scuzaţi acest mod neadecvat de adresare, dar am să vă comunic ceva de o importanţă crucială. Am descoperit planul fără suprafaţă.

Printre zâmbete ironice şi râsete uşor amuzate, Hunter a luat de pe masă o foaie mare de hârtie albă. Cu un briceag a făcut o incizie lungă de vreo opt centimetri, puţin lateral faţă de mijlocul colii. Apoi a făcut rapid câteva îndoituri complicate şi, ţinând hârtia în aer ca toată lumea s-o poată vedea, a părut că trage un colţ al hârtiei prin despicătură, până când aceasta a dispărut cu totul.

— Iată, stimaţi domni, a spus Hunter, arătând asistenţei mâinile lui goale, acesta este planul fără suprafaţă.

Maisie a intrat în camera mea, spălată şi mirosind vag a săpun parfumat. A intrat, s-a postat înapoia scaunului meu şi şi-a lăsat mâinile pe umerii mei.

— Ce citeşti? m-a întrebat.

— Nişte pagini din jurnal peste care nu m-am uitat până acum.

A început să mă maseze uşor la baza gâtului. Lucru care ar fi avut darul de a mă destinde dacă ne-am fi aflat în primul an de căsătorie. Dar eram în al şaselea, aşa că nu a făcut decât să genereze un fel de tensiune care s-a transmis imediat de-a lungul coloanei vertebrale. Am ştiut imediat că Maisie voia ceva. Ca s-o fac să înceteze, mi-am pus mâna dreaptă pe mâna ei stângă, iar ea, interpretând mişcarea mea drept un gest de afecţiune, s-a aplecat în faţă şi m-a sărutat sub ureche. Respiraţia îi mirosea a pastă de dinţi şi a pâine prăjită. M-a tras de umăr.

— Hai în dormitor, a şoptit. N-am mai făcut dragoste de două săptămâni.

— Ştiu, am răspuns. Dar ştii cum e… cu munca mea…

Nu simţeam nici o dorinţă pentru Maisie sau pentru oricare altă femeie. Nu voiam nimic altceva decât să dau pagina aia din jurnalul străbunicului meu. Maisie şi-a luat mâinile de pe umerii mei şi a rămas acolo neclintită. Brusc, mi s-a părut că în tăcerea ei mocneşte o violenţă atât de mare, încât m-am încordat ca un sprinter la linia de start. S-a întins şi a apucat borcanul închis ermetic în care se afla Căpitanul Nicholls. Când l-a ridicat, penisul a plutit lin de la un capăt la celălalt al recipientului.

— Eşti atât de SUFICIENT! a ţipat ea şi a izbit borcanul de sticlă de peretele din faţa biroului.

Instinctiv, mi-am acoperit faţa cu mâinile ca să mă apăr de cioburile de sticlă. Când i-am deschis, m-am auzit spunând:

— De ce-ai făcut asta? Era a străbunicului meu.

Printre cioburile de sticlă şi duhoarea tot mai puternică de formol zăcea Căpitanul Nicholls, tolănit pe copertele de piele ale unuia dintre volumele jurnalului, cenuşiu, lax şi ameninţător, preschimbat dintr-o curiozitate de preţ într-o obscenitate oribilă.

— E îngrozitor ce-ai putut să faci. De ce, de ce-ai făcut-o? am repetat.

— Mă duc să mă plimb, a replicat Maisie şi de data asta a trântit uşa când a ieşit din cameră.

Nu m-am mişcat din scaun mult timp. Maisie distrusese un obiect de mare valoare pentru mine. Cât a trăit străbunicul, Căpitanul Nicholls stătuse în biroul lui, apoi poposise în al meu, legându-ne astfel vieţile una de alta. Am cules câteva aşchii de sticlă din poală şi m-am uitat la bucata aia veche de 160 de ani, care aparţinuse unei alte fiinţe umane şi care trona acum pe masa mea. M-am uitat la ea şi m-am gândit la toţi homunculii care mişunaseră de-a lungul ei. M-am gândit la toate locurile în care fusese, Cape Town, Boston, Ierusalim, călătorind în interiorul întunecos şi fetid al nădragilor din piele ai Căpitanului Nicholls, ieşind din când în când la lumina orbitoare a soarelui pentru a da drumul urinei în vreun WC public aglomerat. M-am gândit, de asemenea, la toate lucrurile pe care le atinsese, la toate moleculele cu care intrase în contact, la mâinile iscoditoare ale Căpitanului Nicholls în nopţile solitare şi neîmpărtăşite de pe mare, la pereţii umezi ai pizdelor tinerelor fete sau ale curvelor bătrâne, şi moleculele lor trebuie că mai există şi astăzi, ca un praf fin purtat de vântul care suflă de la Cheapside la Leicestershire. Cine ştie cât ar mai fi dăinuit în borcanul de sticlă. Am început să curăţ mizeria. Am adus găleata de gunoi din bucătărie. Am măturat şi am cules fiecare ciob de sticlă pe care l-am putut găsi şi am şters formolul. Apoi, încercând să-l ţin doar de un capăt, am încercat să-l trag pe Căpitanul Nicholls pe o foaie de ziar. Stomacul mi s-a întors pe dos când prepuţul a început să se desprindă sub degetele mele. În final, cu ochii închişi, am reuşit să o scot la capăt şi l-am împachetat cu grijă în ziar, apoi l-am dus în grădină şi l-am îngropat sub muşcate. În tot timpul ăsta am încercat ca ostilitatea faţă de Maisie să nu-mi ia mintea în stăpânire. Voiam să citesc mai departe povestea lui M. Întors în scaunul meu, am tamponat cu sugativa câteva picături de formol care muiaseră cerneala şi mi-am continuat lectura.

Timp de un minut, camera a fost cuprinsă de o tăcere de gheaţă şi, cu fiecare secundă care trecea, părea că îngheaţă şi mai tare. Primul care a vorbit a fost dr. Stanley Rose de la Cambridge University, care avea multe de pierdut din cauza planului fără suprafaţă al lui Hunter. Reputaţia lui, cu adevărat solidă, se baza pe studiul său „Principiile geometriei în spaţiu“.

— Cum îndrăzniţi, domnule? Cum îndrăzniţi să jigniţi onoarea acestei adunări cu o şmecherie de magician de doi bani? Şi, încurajat de murmurul aprobator şi din ce în ce mai sonor al celor din spatele lui, a adăugat: Ruşine, tinere, să-ţi fie ruşine!

În acel moment, camera a erupt ca un vulcan. Cu excepţia tânărului Goodman şi a servitorilor care rămăseseră lângă gustări, întreaga adunare a tăbărât pe Hunter, aruncându-i un şuvoi ininteligibil de acuze, invective şi ameninţări. Unii, cuprinşi de furie, băteau în masă, alţii îşi fluturau pumnii încleştaţi. Un neamţ deosebit de delicat s-a prăbuşit la podea pradă unui atac de apoplexie şi a trebuit ajutat să se aşeze pe scaun. În schimb, Hunter părea neclintit şi deloc impresionat de toată nebunia, cu capul aplecat puţin într-o parte, cu degetele odihnindu-i-se liniştit pe blatul mesei lungi şi lustruite. Faptul că un truc ieftin a provocat un asemenea tumult demonstra în mod clar amploarea neliniştii care se cuibărise în sufletele tuturor, iar Hunter aprecia mai mult ca sigur acest lucru. Şi-a ridicat mâna, ceea ce a adus încă o dată o tăcere subită, şi a spus:

— Domnilor, vă înţeleg îngrijorarea şi de aceea am să vă ofer încă o dovadă, dovada ultimă.

Spunând acestea, s-a aşezat pe scaun ca să-şi scoată pantofii, s-a ridicat în picioare şi şi-a dat jos haina, apoi a întrebat dacă nu se oferă cineva voluntar care să-l ajute, moment în care Goodman a făcut un pas înainte. Hunter şi-a făcut loc prin mulţime, îndreptându-se spre o canapea de lângă perete, şi, aşezându-se, i-a spus lui Goodman, care era mut de uimire, că, la întoarcerea în Anglia, să ia şi hârtiile lui şi să le păstreze până când va veni să le recupereze. Când matematicienii s-au adunat în jurul canapelei, Hunter s-a întors pe burtă şi şi-a încrucişat braţele la spate într-o postură stranie, ca şi cum ar fi vrut să formeze un cerc. L-a rugat pe Goodman să-i ţină mâinile în această poziţie şi, rostogolindu-se pe o parte, a început să zvâcnească din tot trupul, reuşind în cele din urmă să-şi treacă un picior prin cercul braţelor. L-a rugat pe cel care-l asista să-l întoarcă pe partea cealaltă, a repetat mişcările pentru a-şi strecura şi cel de-al doilea picior printre braţe şi, în acelaşi timp, şi-a înclinat trunchiul în aşa fel încât capul să-i treacă prin cerc, în direcţia opusă picioarelor. Cu ajutorul asistentului său a început să-şi vâre picioarele şi capul prin cercul făcut de mâinile sale. Şi atunci distinsa adunare a scos, ca un singur om, un ţipăt, ca şi cum nu putea crede ceea ce vedea. Hunter începea să dispară şi, pe măsură ce picioarele şi capul îi treceau printre braţe din ce în ce mai uşor, părea tras de o forţă invizibilă, evaporându-se aproape complet. Într-o clipă dus a fost, dus de-a binelea, încât nu mai rămăsese nici urmă din el.

Povestea lui M l-a aruncat pe străbunicul într-o stare de agitaţie nebună. În noaptea aceea a notat în jurnal cum „am încercat să-l conving pe oaspetele meu să trimită imediat după documente, chiar dacă ceasurile arătau ora două dimineaţa“. Cu toate astea, M se arăta sceptic în privinţa întregii afaceri. „Americanii, i-a spus el străbunicului meu, sunt morţi după poveştile fantastice“. Dar a fost de acord să aducă documentele a doua zi. După cum avea să se dovedească mai târziu, M n-a mai venit să cineze cu străbunicul meu în seara respectivă din cauza unei alte obligaţii, ci a dat o fugă în aceeaşi după-amiază ca să aducă documentele. Înainte să plece i-a declarat străbunicului meu că le parcursese de mai multe ori şi că „n-aveau absolut nici o noimă“. Atunci nu şi-a dat seama cât de tare subestima aptitudinile de matematician amator ale străbunicului meu. La un pahar de sherry, în faţa focului care ardea în şemineul din salon, cei doi bărbaţi au stabilit să ia din nou cina împreună, la sfârşitul săptămânii, sâmbăta. În cele trei zile care au urmat, străbunicul meu abia dacă s-a oprit din cititul teoremelor lui Hunter, ca să mănânce şi să doarmă. De aici înainte jurnalul nu mai conţine nimic altceva. Paginile sunt acoperite de mâzgălituri, diagrame şi simboluri. Se pare că Hunter inventase un nou set de simboluri, aproape un nou limbaj pentru a-şi exprima ideile. La sfârşitul celei de-a doua zile străbunicul meu a avut prima revelaţie. În josul unei pagini pline de notaţii matematice febrile a scris că „Dimensionalitatea este o funcţie a conştiinţei“. Pe pagina cealaltă, între însemnările din următoarea zi, am citit cuvintele „A dispărut în mâinile mele“. Restabilise planul fără suprafaţă. Şi iată-le acolo, înaintea ochilor mei, înşirate pas cu pas, instrucţiunile despre felul în care trebuia împăturită foaia de hârtie. Am dat pagina şi, ca o străfulgerare, am înţeles misterul dispariţiei lui M. Fără doar şi poate, îmboldit de străbunicul meu, se supusese unui experiment ştiinţific, probabil pradă unui profund scepticism. Din acest punct, străbunicul meu făcuse o serie de schiţe ilustrând ceea ce la prima vedere păreau poziţii de yoga. În mod evident, ele conţineau secretul dispariţiei lui Hunter.

Cu mâinile tremurânde mi-am făcut loc pe birou. Am luat o coală de scris albă şi am aşezat-o în faţa mea. M-a dus la baie şi am luat o lamă de ras. Am răscolit într-un sertar şi am găsit un compas vechi, apoi am ascuţit un creion şi l-am fixat în el. Am căutat prin toată casa până am dat peste o ruletă de oţel precisă, pe care o folosisem odată, când pusesem geamuri la ferestre. Acum eram gata. Mai întâi trebuia să tai foaia de hârtie la dimensiunea cerută. Bucata pe care Hunter o luase cu un aer nonşalant de pe masă fusese în mod evident pregătită cu atenţie dinainte. Lungimea laturilor trebuia să exprime un anumit raport. Cu ajutorul compasului, am determinat centrul paginii şi, prin punctul respectiv, am trasat până la margine o linie paralelă cu una dintre laturi. Apoi am construit un dreptunghi ale cărui dimensiuni se aflau într-un raport anume cu marginile hârtiei. Linia intersecta în aşa fel centrul dreptunghiului, încât forma secţiunea de aur. Din vârful dreptunghiului am descris arce intersectate, cu raze proporţionale, de o anumită lungime. Am repetat operaţia la capătul inferior al dreptunghiului şi, când cele două puncte de intersecţie s-au unit, aveam linia de incizie. Apoi am început să lucrez la liniile de pliere. Fiecare linie părea să exprime, prin lungimea, unghiul de înclinaţie şi punctul de intersecţie cu celelalte linii, o misterioasă armonie interioară a numerelor. În timp ce intersectam arcuri de cerc, trasam linii şi îndoiam hârtia, aveam senzaţia că acţionam pe bâjbâite într-un sistem al celei mai înalte şi mai înfricoşătoare forme de cunoaştere, matematica Absolutului. Când am făcut ultima îndoitură, bucata de hârtie părea o floare geometrică cu trei cercuri concentrice dispuse în jurul inciziei mediane. Era ceva aşa de liniştit şi de perfect în această formă, ceva atât de îndepărtat şi de irezistibil, încât, pe măsură ce o priveam, am simţit că alunec într-o transă uşoară, iar mintea mi se golea treptat de orice gând, încetând să mai funcţioneze. Mi-am scuturat capul şi m-am uitat în altă parte. Venise momentul în care trebuia să împăturesc floarea şi să o trag prin tăietură. Urma o operaţiune delicată şi mâinile începuseră iarăşi să-mi tremure. Nu puteam să mă calmez decât privind în centrul formei. Cu degetele mari am început să împing marginile florii de hârtie către centru şi, pe când executam manevra, am simţit cum îmi amorţeşte ceafa. Am mai împins un pic şi, pentru o clipă, albul hârtiei a lucit mai tare, apoi foaia a părut să dispară. Spun „a părut“ pentru că, la început, nu-mi dădeam seama dacă o mai simt în mâini dar nu pot să o văd, sau o văd dar nu o mai simt, sau dacă simţeam că a dispărut dar proprietăţile sale exterioare rămăseseră. Amorţeala se propagase, cuprinzându-mi capul şi umerii. Simţurile mele păreau incapabile să capteze ceea ce se întâmpla. „Dimensionalitatea este o funcţie a conştiinţei“, m-am gândit. Mi-am împreunat palmele şi între ele nu se afla nimic, dar chiar şi atunci când le-am deschis din nou şi n-am văzut nimic n-am fost sigur că floarea de hârtie dispăruse complet. Rămânea tot timpul o senzaţie, ca o imagine întipărită nu pe retină, ci în minte. Chiar atunci uşa s-a deschis şi Maisie a spus:

— Ce faci?

Am revenit ca dintr-un vis în biroul meu, vag mirosind a formol. Trecuse mult, mult timp de când Căpitanul Nicholls fusese făcut fărâme, dar mirosul mi-a reînviat ostilitatea, care s-a împrăştiat prin mine aidoma amorţelii. Maisie se rezemase de tocul uşii, înfofolită într-o haină groasă şi cu un fular de lână. Părea că vine de departe şi, când m-am uitat la ea, ostilitatea s-a contopit în plictiseala familiară în care se înecase căsnicia noastră. De ce oare spărsese borcanul? m-am întrebat. Pentru că voia să facă dragoste? Pentru că voia şi ea un penis? Pentru că era geloasă pe munca mea şi a vrut să rupă orice legătură cu existenţa străbunicului meu?

— De ce ai făcut ce-ai făcut? am spus cu voce tare, fără să vreau.

Maisie a fornăit. Deschisese uşa şi mă găsise aplecat peste masă, cu privirea aţintită la mâinile mele goale.

— Ai stat aici toată după-amiaza, mi-a replicat, şi te-ai gândit la chestia aia? A chicotit. În fine, ce-ai făcut cu ea? Ai înghiţit-o?

— Am îngropat-o, am zis. Sub muşcate.

A făcut un pas înăuntru şi a spus, de data asta serioasă:

— Îmi pare rău, să ştii, chiar îmi pare rău. Am făcut-o fără să mă gândesc. Mă ierţi?

Am ezitat o clipă, apoi, pentru că în locul extenuării a înflorit o decizie subită, am zis:

— Da, sigur că te iert. Nu era decât o puţă murată, răspuns la care am râs amândoi.

Maisie s-a apropiat şi m-a sărutat. Am sărutat-o şi eu, deschizându-i buzele cu limba.

— Ţi-e foame? m-a întrebat, când am terminat cu sărutatul. Să fac ceva de mâncare?

— Da, am spus, mi-ar plăcea tare mult.

Maisie m-a sărutat în creştetul capului şi a ieşit din cameră, iar eu m-am întors la lucru, decis să mă port cât pot de bine cu Maisie în restul serii.

Mai târziu ne-am aşezat în bucătărie şi am mâncat ce pregătise Maisie, ameţindu-ne uşor cu o sticlă de vin. Am fumat un joint, primul pe care îl împărţeam după mult timp. Maisie mi-a spus că, la vară, o să capete o slujbă la Comisia Silvică, la care fusese demarat un program de împădurire în Scoţia. La rândul meu, i-am relatat conversaţia dintre străbunicul meu şi M despre poziţia a posteriori şi despre teoria străbunicului meu potrivit căreia numărul poziţiilor sexuale nu poate depăşi numărul prim şaptesprezece. Am râs amândoi, Maisie mi-a strâns mâna, iar dorinţa fizică a plutit în aerul dintre noi, în aerul îmbâcsit şi cald din bucătărie. Apoi ne-am pus paltoanele şi am plecat să ne plimbăm. Era aproape lună plină. Am luat-o de-a lungul străzii principale care trece prin faţa casei noastre şi apoi am luat-o pe o străduţă cu case înghesuite una într-alta, fiecare cu o grădină minusculă şi impecabilă în faţă. N-am vorbit prea mult, dar ne ţineam de mână, iar Maisie mi-a spus cât de fericită şi de ameţită era. Am ajuns la un părculeţ care avea porţile închise şi am rămas acolo, dinaintea lor, uitându-ne la lună printre crengile aproape desfrunzite ale copacilor. Când ne-am întors acasă, Maisie s-a răsfăţat cu o baie lungă, în timp ce eu mi-am mai făcut de lucru în birou, verificând câteva detalii. Dormitorul nostru e o cameră caldă, confortabilă, chiar luxoasă în felul ei. Patul are doi metri şi zece pe doi şi jumătate, l-am construit cu mâna mea în primul an de căsnicie. Maisie făcuse aşternuturile, le colorase într-un albastru închis, somptuos, şi brodase feţele de pernă. În încăpere nu exista decât o singură sursă de lumină: un lampadar vechi, cu un abajur din piele de capră neprelucrată, pe care Maisie îl cumpărase de la un vânzător ambulant. Trecuse multă vreme de când dormitorul nu mă mai atrăsese în nici un fel. Acum stăteam întinşi unul lângă celălalt, în talmeş-balmeşul de aşternuturi şi cuverturi, Maisie voluptoasă după baie, picotind, întinsă cât era de mare, eu proţăpit într-un cot.

— Azi după-amiază m-am plimbat de-a lungul râului, a spus Maisie, aproape adormită. Copacii arată minunat, toţi stejarii ăia şi ulmii… erau şi doi fagi arămii cam la vreo doi kilometri de pod, ar trebui să-i vezi cum arată… Aaah, ce bine e! O întorsesem pe burtă şi îi mângâiam spatele. Sunt şi mure, cele mai mari din câte am văzut, cresc peste tot de-a lungul cărării, şi mai e şi soc. Aş vrea să fac nişte socată în toamna asta… M-am aplecat şi i-am sărutat ceafa, aducându-i uşor mâinile la spate. Îi plăcea să fie manevrată în felul ăsta, aşa că s-a lăsat cu plăcere în voia mea. Şi râul e aşa de liniştit, a continuat. Copacii se reflectă în el, frunzele cad în apă… Tre’ să mergem acolo până nu vine iarna, să ne plimbăm pe mal, printre frunze. Am găsit locşorul ăsta… Nimeni nu-l ştie… I-am ţinut braţele întinse cu o mână, în timp ce cu cealaltă i-am adus picioarele spre „cerc“… Am stat acolo vreo jumătate de oră, nemişcată, de ziceai că sunt un copac dintr-ăla. Am văzut un şobolan de apă fugind pe malul celălalt şi tot felul de raţe care aterizau pe apă, apoi decolau iarăşi. Am auzit nişte pleoscăituri, dar nu ştiu de la ce erau, şi am văzut doi fluturi portocalii care mai că nu mi s-au aşezat în palmă. Când i-am adus picioarele în poziţia potrivită, Maisie a spus: Poziţia numărul optsprezece, şi amândoi am râs uşor. Hai să mergem mâine acolo, la râu, a spus Maisie, în timp ce-i trăgeam încet capul spre braţe. Uşor, uşor, mă doare, a ţipat brusc, încercând să se împotrivească. Dar era prea târziu, capul şi picioarele îi ajunseseră în poziţia potrivită, în cercul braţelor, şi începusem să le împing înăuntru. Ce se-ntâmplă? a strigat Maisie. Acum poziţia membrelor ei exprima frumuseţea care-ţi tăia respiraţia, nobleţea formei umane şi, la fel cum se întâmplase cu floarea de hârtie, simetria ei exercita o forţă irezistibilă. Am simţit cum alunec iarăşi în transă şi cum îmi amorţeşte ceafa. În clipa în care i-am tras mâinile şi picioarele unele prin altele, Maisie a părut că se răsuceşte în ea însăşi, ca o şosetă. O, Doamne, a suspinat ea, ce se-ntâmplă?, şi vocea ei a răsunat de foarte departe. Apoi a dispărut… şi totuşi nu de tot. Vocea ei s-a mai auzit, un glas micuţ, ca de copil, „Ce se întâmplă?”, şi tot ce-a mai rămas a fost ecoul întrebării plutind pe deasupra aşternuturilor albastru-închis.

1. Vezica peştelui (lat.), numită şi migdala mistică sau mandarla – formă geometrică descrisă de zona de intersecţie a două cercuri de rază egală, ale căror centre sunt intersectate de circumferinţele fiecăruia din ele. De-a lungul timpului, această formă a căpătat semnificaţii mistice şi religioase, fiind utilizată inclusiv în francmasonerie.