© 2015 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5244-0

ISBN PDF: 978-973-46-5245-7

ISBN print: 978-973-46-5068-2

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: George Löwendal, Pălimarul: Nicolae Şorodoc din Vicovul de Jos, Rădăuţi, ulei pe carton, 1943, © Fundaţia Löwendal

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Radu Mareş (n. 1941) a urmat filologia la Universitatea din Cluj, oraş unde s-a şi stabilit după 1971. A fost profesor, ziarist, redactor la revista Tribuna (1971-1997), director al Editurii Dacia (1997-2001). A publicat volumele: Anna sau pasărea paradisului (roman, 1972); Cel iubit (proze, 1975); Caii sălbatici (roman, 1981); Pe cont propriu (proze, 1986); Anul trecut în Calabria (proze, 2002); Manual de sinucidere (eseu, 2003); Ecluza (roman, 2006); Deplasarea spre roşu (roman, Polirom, 2012); Sindromul Robinson (proze, Polirom, 2014). A primit Premiul pentru debut al Uniunii Scriitorilor (1972), Premiul pentru roman al Filialei Cluj a USR (1981), Premiul pentru proză al Filialei Cluj a USR (2002), Premiul „Cartea anului“ al Filialei Cluj a USR (2006), Premiul pentru proză al Uniunii Scriitorilor din România şi Premiul pentru proză al Filialei Cluj a USR (2010), Premiul „Ion Creangă“ al Academiei Române (2012).

Romanul Când ne vom întoarce a fost distins cu Premiul pentru proză al Uniunii Scriitorilor din România (2010), Premiul pentru proză al Filialei Cluj a USR (2010) şi Premiul „Ion Creangă“ al Academiei Române (2012).

„Ei l-au zărit de departe şi până să se apropie de ei s-au sfătuit să-l omoare. Au zis unul către altul: – Iată că vine făuritorul de visuri! Veniţi acum să-l omorâm şi să-l aruncăm într-una din aceste gropi. Vom spune că l-a mâncat o fiară sălbatică şi vom vedea ce se va alege de visurile lui.“

Genesa, 37, 18-20

I

Domnişorul

1

Cu câteva zile înainte de a împlini 25 de ani, în primăvara lui 1935 (sau 1936), Gavril M. primi numirea la fermă, ca administrator, cu notificarea că trebuie să se prezinte de îndată la post. Apucase să studieze harta la Camera Agricolă din Cernăuţi: era cel mai nordic teren cultivat de pe teritoriul Regatului României, câteva sute – aproape o mie – de hectare în lunca de pe malul drept al Nistrului care desena acolo un cot brusc, aproape în unghi drept. Pe celălalt mal era Polonia, adică un orăşel şi câteva sate care, pentru el, în acel moment, nu prezentau niciun interes. Se mai vedeau pe hartă linia albastră a fluviului, gara şi satul, o şosea, liniile subţiri ale drumurilor vicinale, calea ferată. Ferma nu era marcată, dar trebuia să fie undeva spre est, la circa 10 kilometri de sat. Fără să-şi facă prea mari iluzii, Gavril telegrafiase ca să-şi anunţe sosirea.

Nu ştia nimic în plus, nimic important, în tot cazul, nici în ziua când coborî din tren în mica gară de frontieră. Astfel de gări, cu aerul lor strict şi impersonal, cenuşiu, fuseseră construite înainte de război în tot fostul Imperiu, aproape identice, din Iţcani, unde începea Bucovina, şi până în Carintia şi Tirol. În amiaza însorită de primăvară, cu un cer senin şi sticlos, de un albastru decolorat după seceta prelungită, cei care mergeau mai departe coborâseră geamurile, avizi de aerul cu miros fraged de iarbă, cercetând fără prea mare interes împrejurimile. Erau, vizibil, străini, orăşeni, între care şi nişte femei elegante, câţiva însoţitori în uniformă, dar şi clienţii nepăsători ai vagonului-restaurant, expuşi din profil în dosul geamurilor rămase închise şi în care se reflecta lumina… Oprirea trenului, cu vuietul asurzitor de fierărie al sosirii, adâncise liniştea uriaşă a stepei, cine ciulea urechea putea auzi ciocârlia undeva, foarte sus. Prin faţa clădirii scunde, de piatră sură, a gării se îndepărtau cu paşii lor ritmici, foarte sonori, pe pavajul din aceeaşi piatră, cei trei ofiţeri de grăniceri, sosiţi şi ei tot atunci, şi însoţitorii lor care-i întâmpinaseră la scara vagonului. Mai era, undeva în faţă, şi locomotiva neagră, cu piesele alămite strălucitoare, desprinsă de garnitură ca să-şi refacă provizia de apă la pompă. În acel foarte scurt interval, de câteva minute, Gavril simţi vag muşcătura nesiguranţei pe care ţi-o induce descinderea într-un loc totalmente necunoscut. Sentimentul la care va reflecta adesea, ulterior, era însă mai complicat decât spune cuvântul „nesiguranţă“.

Pe necunoscutul stingher abia coborât din accelerat şeful de gară îl studiase din biroul de mişcare. El se numea Octavian Vorobchievici – partenerii de taroc îi spuneau Tavi – şi ştia multe, cu care se şi lăuda într-un fel nervos şi arogant, punându-i în mare dificultate şi pe amici, şi pe inamici. Prin gara lui (era un fel de a zice) treceau continuu într-o direcţie sau alta valori de milioane de lei. Aşa izolată, aşa neimportantă şi pierdută în acest fund de ţară, la marginea lumii, prin această gară trecuse însuşi Regele, o dată sau de două ori, trecuseră miniştri, generali, dar şi tot felul de inşi care par anonimi şi banali, figuri înşelător şterse şi care reuşesc să păcălească pe toată lumea. Şi de data asta ştia tot: citise telegrama la primărie, în sat, reţinuse şi numele viitorului administrator al fermei, îl recunoscuse imediat. Nu era mare lucru! Dar ce e cu adevărat mare şi important, zicea el uneori, ceva cu care să te poţi lăuda? Îşi repetase asta, dar şi alte câteva cugetări negre şi câteva înjurături, contemplând prin geam garnitura sclipitoare amorţită, parcă încleiată în aerul pur al amiezii de vară. Despre toate astea le va povesti el însuşi, cu nenumărate înflorituri, nu peste multă vreme, partenerilor de taroc cu care se aşeza la masă în fiecare duminică seara, deocamdată fără să-i treacă prin cap ce va fi mai departe.

Câteva clipe, pe peronul rămas pustiu, Gavril M. aşteptase indecis, neştiind încotro s-o apuce. Tocmai se gândea că va trebui să meargă la biroul de mişcare pentru a cere o mână de ajutor când, pe neaşteptate, apăru femeia. Avu impresia, cu toate astea, atunci când se întoarse şi o descoperi lângă el, că ea se aflase tot timpul acolo. Fusta galbenă, lungă până-n pământ şi nu prea curată, şi baticul roşu înnodat cu o vagă cochetărie la ceafă, dar mai ales privirea întunecată, fixă îl făcură să se retragă cu jumătate de pas. (Doar când ea se întoarse, ceva mai târziu, îi văzu cicatricea de pe obrazul stâng: linia subţire a tăieturii brăzda pielea de lângă lobul urechii până pe bărbie, sub buză.) Pe moment, fâstâcit, n-ar fi putut spune dacă e desculţă sau dacă nu cumva încălţările îi sunt mascate de poalele lungi ale fustei, atât de lungi, că mătura cu ele peronul. Şi, mai ales, nu era deloc sigur că prezenţa ei acolo are vreo legătură cu el.

— Bine ai venit, domnişorule, i se adresă ea cu o familiaritate şi o siguranţă surprinzătoare, dezvelindu-şi şi dinţii strălucitori. Dă-mi mie cufărul. Hai, că sunt aici cu trăsura, am venit să te iau…

Abordat atât de direct, Gavril roşi fâstâcit. În aceeaşi clipă, privi în jur cu un mic început de panică. Arăta mult mai tânăr decât era în acte, prea tânăr, cum îi spuneau, făcându-l să roşească de enervare, aproape toţi cei cu care avea de-a face, şi în zâmbetul femeii citi cam acelaşi verdict. Şi pentru ea era un „băiat“, un adolescent sau unul abia ieşit din adolescenţă, care are încă pielea umedă, alunecoasă, cleioasă, a acelei vârste, e cu caş la gură… Oricum, el şi femeia care venise de la fermă formau un cuplu ciudat şi Gavril mai observă că, fiind doar ei doi pe tot peronul, cei de la ferestrele trenului nu-i scăpaseră o secundă din ochi. Cu fustele ei ample, târâte pe jos ca o trenă, ea n-avea cum să nu atragă atenţia. Avea pe deasupra şi biciuşcă şi în cele din urmă se văzu că e şi desculţă. Alături de ea, el făcea o figură mai ştearsă de funcţionar, cu vestonul lui tocit la guler şi manşete, cu o pălărie care nu mai era nouă de mult şi o valiză de carton cu încuietorile stricate, legată peste mijloc cu o curea. Şi totuşi, distanţa până la vagoane era prea mare, iar curiozitatea privitorilor putea fi şi ea doar în închipuirea lui. Uşa biroului de mişcare era larg deschisă şi de acolo se auzeau voci şi răpăitul sec al telegrafului, dar nu era nimeni care să ia în seamă prezenţa lui şi a femeii. Supus, îi cedă valiza, care nici măcar nu era grea, şi porni înainte cu paşi mari spre ieşirea din gară.

O emoţie apărută încă din tren, când ştia că se apropie locul unde va coborî, îl năpădi iarăşi după primii paşi. Contemplase şi înainte, de la fereastră, câmpia semănând tot mai mult cu o apă verzuie şi care se topeşte în depărtări. Era tot Bucovina, bineînţeles! Obişnuit însă cu Bucovina sa „de sub munte“, de acasă, ştiută bine şi străbătută cu pasul în toate direcţiile, nu regăsea dincoace nimic din reperele familiare. Hotărârea o luase mai demult şi şi-o repetase în timpul călătoriei: va ajunge într-un loc străin, printre oameni necunoscuţi şi nu trebuia cu niciun chip să pară fâstâcit, speriat sau stângaci. Nimic nu era mai important (pentru sine însuşi) decât aceste prime impresii pe care le va face. Ştia asta bine. Păşi de aceea ţeapăn, poate prea ţeapăn şi prea crispat, cu dinţii strânşi.

Trăsura venită după el de la fermă aştepta la umbră, sub un pâlc de oţetari, pe tăpşanul pustiu din spatele gării unde, în aerul încins al acestei zile prea senine de primăvară, caii nedeshămaţi se apărau de roiurile sâcâitoare de muşte. N-ar fi putut spune că se pregătise pentru altceva, deşi, cu coşul ei elansat şi jos, cu roţile subţiri, trăsura nu părea deloc făcută pentru şleaurile desfundate din câmpie. La fel era însă şi cu caii: roibi amândoi, periaţi proaspăt, ca să strălucească, cu coamele împletite, ca la nuntă, şi cu canafi roşii de strămătură la urechi. Rămas în urmă, pentru că femeia o luase grăbită înainte, Gavril îi studie cu îndoială. Avea ferma într-adevăr asemenea cai, din care fiecare costa o avere? În scriptele studiate cu de-amănuntul câteva zile la rând nu figurau cai de rasă, ba, mai mult, gândindu-se acum, îşi aminti că nu întâlnise nici urmă de cai…

Cu valijoara lui luată în primire, femeia îşi făcuse între timp o parte de treabă. O depusese în spatele jilţului, mai întâi. Controlă apoi zăbalele cailor care aveau ochelari şi se vedea că sunt nervoşi, gata să muşte. Ea însă îi bătu uşor pe gât, într-un fel de semn de recunoaştere, şi-i trase de urechi, iar asta, curios, îi potoli imediat. Nu scosese o vorbă, simţind probabil starea lui specială de nervozitate ca şi a cailor. Făcea toate astea mişcându-se iute, cu gesturi în care era energie, dar şi siguranţă de sine. După care, lăsându-l pe el să urce primul, în dreapta, strângându-şi poalele fustei, ca nişte şalvari, în jurul coapselor, sări suplu pe locul ei şi desfăcu hăţurile. Simţind mişcarea, dar mai ales hăţurile slăbite, caii se încordară. Ea se mulţumi însă doar să şuiere scurt. Apoi flutură biciuşca în aer, fără să-i atingă cu pleasna, iar trăsura se urni lin din loc, cu roţile înfundându-se în praful gros de două palme al uliţei.

Această şosea, ştiută tot de pe hartă, lega gara de satul aflat puţin mai încolo. În unghi drept, calea ferată ducea din gară spre podul de fier, construit şi el pe vremea Austriei, peste Nistru. Toate se aflau în câmpia plată ca o tipsie, tăiată în stânga – încercă el să se orienteze –, adică spre nord, nu prea departe de linia de un verde mai întunecat, ca un tiv în relief, a fâşiei împădurite de pe malul fluviului. Femeia nu se grăbea, aşteptând probabil îndemnul lui, şi caii mergeau la pas.

Imediat după gară, la câţiva paşi, începeau casele albe ale satului, risipite printre copacii livezilor. Trecură agale, ca la promenadă, pe lângă un gater, chiar lângă şosea, cu un şopron de unde se auzea vaietul fierăstrăului circular când îşi înfige colţii în lemn. La vederea trăsurii, doi bărbaţi care împingeau cu ţapinele buştenii pe rampă se descoperiră respectuoşi. Îl salutau pe el; le răspunse la fel. După asta, venea centrul.

Bănuia că nu-l aşteaptă aici cine ştie ce mari surprize. Ca în aproape toate satele din Bucovina, chiar şi în cele mai retrase, dintre munţi, administraţia românească pusese să se ridice, imediat după război, câte un mic monument de pomenire a celor morţi pe front (nu exista loc unde să nu fie câţiva). Aceste monumente modeste, care în unele locuri erau o cruce simplă cioplită din granit cenuşiu, marcau peste tot centrul comunei. Aici, crucea era ridicată pe un soclu de piatră şi avea de o parte şi de alta două tunuri de la reformă, de asemenea pe platformă de piatră. Oficiul poştal se afla şi el într-o căsuţă retrasă de la drum, cu firma deasupra uşii, la vedere, iar alături era şcoala, clădire cu etaj, impunătoare, şi nu departe, pe aceeaşi uliţă interminabilă, care tăia satul în două, venea primăria. Apăru în cele din urmă, undeva în faţă, şi biserica: deasupra copacilor, cu turnul geamăn, dar mai zvelt, al clopotniţei alături.

Era zăpuşeală, sfârşitul lui mai, şi, după mai mult de trei luni fără ploaie, strălucirea culorilor obosise un pic: case spoite pe dinafară cu var, alb curat şi cu cercevelele date cu albastru, şuri cu acoperişuri ţuguiate, câte o fântână cu cumpănă, curţi îngrădite. Profitând de vremea frumoasă, lumea ieşise pesemne la muncă, în câmp, curţile – atât cât se putea vedea din mers – erau pustii, iar drumul la fel. Le tăie calea la un moment dat doar un cârd leneş de gâşte, legănându-se ameţite de căldura dulce a miezului de zi…

Trecuse, socoti el, legănat de mersul leneş al trăsurii, mai bine de o lună de când, după calendar, înfloreau liliacul şi merii – asta aici, unde clima era cu un grad sau două mai rece decât în sud, la Cahul, lângă mare. Semnele secetei, despre care vorbea toată lumea, trebuie să fi fost vizibile mai ales pe arăturile proaspete. De altfel, seceta rămânea deocamdată unica mare ameninţare. În aer însă se simţea, vag, parfumul dulceag de flori de salcâm, salcâmi pe care însă, răsucindu-se, nu-i văzu nicăieri. Nu mai era mult şi îi venea rândul trifoiului din fâneţe, îşi mai spuse… Se gândi şi visă zâmbind în sine la toate astea, şi încă la altele, în timp ce simţea cum resturile neliniştii dinainte se diluează tot mai tare, până la dispariţie. În locul lor, şi în acelaşi ritm al mersului agale, se instală mica ameţeală a stării de bine, de nepăsare, de pace, o falsă somnolenţă voluptuoasă, de fapt, după care jinduia de atâta vreme. Ca şi după siguranţa de sine, de care avea nevoie ca de aer.

Străbătuseră, cu aceeaşi negrabă şi aproape fără să-şi dea seama, tot satul şi dintr-odată, după ultima casă, se deschise în faţă câmpia, cu linia mai întunecată, la orizont, a luncii. Tot atunci se auzi din urmă şuieratul răguşit, repetat de câteva ori, al locomotivei care pleca în fine din gară spre graniţă. Ca la un semnal, slobozind hăţurile, femeia pocni şi ea scurt din bici, făcându-l să tresară. Eliberaţi, caii o luară la goană.

*

În ultima vreme, în ultimele zile mai ales, Gavril M. se gândise adesea la bătrânul profesor Volcinschi, cu sprijinul căruia obţinuse numirea la fermă. În afară de protecţie, acesta îl şi încurajase, simţindu-l îngrijorat de marea răspundere pe care şi-o asuma acceptând să plece singur, fără a mai cunoaşte pe nimeni, departe, la mama dracului… Dintr-un calcul obscur, pe care fostul elev şi protejatul său nu reuşise să-l descifreze, în aceste ultime zile profesorul vorbise insistent, aproape tot timpul, despre seceta ale cărei efecte începeau să se vadă în toată câmpia de până la Prut – şi probabil nici în Vechiul Regat nu era altfel… Pe Gavril nu-l interesa deocamdată seceta şi îi era ruşine s-o mărturisească, însă din respect nu l-ar fi contrazis pentru nimic în lume pe profesor. Se mulţumea de aceea să-l asculte disimulându-şi cu greu febrilitatea interioară şi nerăbdarea. Abia acum, ajuns la destinaţie (aproape ajuns, de fapt, pentru că mai era până la fermă), îşi dădu seama cât de importantă era aici vecinătatea fluviului, rămas invizibil deocamdată, dar simţit ca un parfum sălbatic în care se îmbăiază fiece firişor de iarbă. Intenţionase profesorul Volcinschi să-l pună cu asta la încercare? Îi oferise o ultimă lecţie la înţelesul căreia n-avea încă acces? Pentru că – şi asta apărea acum cu o limpezime absolută – pe seama lui puteai pune orice, dar în niciun caz că ar fi ignorat calităţile speciale ale terenurilor din luncă. Ca şi în alte ocazii, profesorul arbora o expresie enigmatică, părăsindu-l brusc fără explicaţii şi fără ajutor.

Aşa cum se întâmplă cu tinerii, în şcoală îl admirase pe bătrânul său profesor ghidat doar de instinct, fără a inventa pentru asta motive, cărora nu le simţise niciodată rostul. Celebru, una dintre cele mai importante figuri ale fostei provincii austriece înainte de Unire, profesorul Volcinschi intrase după război, imediat, în politică, pentru a susţine cauza românilor, la un moment dat vorbindu-se că va fi dus la Bucureşti, într-un post foarte important. Însă după doar trei ani sau mai puţin, părăsise politica definitiv, dezgustat, şi se autoexilase la şcoala superioară agricolă şi la grădina botanică, luate ambele sub aripa sa ocrotitoare. Băiatul venit de la ţară care era Gavril M. nu înţelesese nimic din toate astea la început. Bătrânul profesor, ca toţi vârstnicii uzaţi de viaţă, avea şi clipele lui de mizantropie, când devenea aspru, o asprime celebră în tot Cernăuţiul, sau, dimpotrivă, nepăsător, şi de aceea foarte dificil în relaţiile cu toată lumea, câteodată nedrept, şi erau destui care-i purtau sâmbetele. Cei din preajma sa şopteau că profesorul Volcinschi, ca şi alţi veterani de la 1918, fusese împotriva întoarcerii pe tron a lui Carol al II-lea şi că de aici i se trăgeau supărările şi dizgraţia. Gavril pricepuse, în cele din urmă, că aceste lucruri nu sunt lipsite de importanţă. Niciunul din ele nu-l atingea însă personal, în tot cazul nu în aceeaşi măsură ca râvna la carte. Devenise astfel elevul favorit al bătrânului şi ciudatului profesor, care-l şi ţinuse mereu sub ochi cu asprime. Volcinschi, care n-avea copii, îi sprijinea pe fiii de ţărani săraci să-şi facă studiile. Asta se ştia. Şi se mai ştia că avea o convingere, din care nici nu făcea un secret, anume că în toate locurile din ţară e nevoie azi de tineri, o nevoie urgentă, ca de aer, şi că el nu pregetă să-i descopere şi să-i împingă cât mai sus şi cât mai în faţă.

Se apropiase însă momentul plecării la fermă şi într-una din ultimele zile petrecute în Cernăuţi, venind să-l vadă, găsise în cabinetul profesorului musafiri. Auzindu-i vocea de departe şi ştiind că nu-i place să fie întrerupt – el însuşi asculta răbdător şi politicos pe cine avea de expus o „problemă“ –, Gavril ezitase dacă să intre sau nu. Venise acolo şi el cu un gând măcinat toată ziua. (Între timp uitase despre ce era vorba.) Nu ignora totuşi că profesorului i-ar fi displăcut să-l vadă neajutorat şi că, în general, îşi ieşea din fire la văicăreala cuiva. Pe de altă parte, la asemenea întâlniri cu mai multe persoane nu cultiva secretul şi nu se ferea de nimeni. Bătuse, aşadar, în uşă; nu-l auzise dinăuntru şi nu-i răspunse nimeni; intrase.

Musafirii erau patru tineri necunoscuţi, toţi în costum naţional, cum începuse să fie iarăşi la modă nu numai printre studenţii la teologie. Profesorul le vorbea stând în picioare lângă fereastra deschisă larg spre pajiştile tunse şi proaspăt stropite cu furtunul ale grădinii botanice şi nici ei nu erau aşezaţi, deşi părea să fie o întâlnire care se prelungeşte. Costumaţia identică a celor patru, albul cămăşilor, bondiţele şi iţarii, dar şi poziţia aproximativă de drepţi pe care o adoptaseră, ascultându-l fără să clipească pe vorbitor, aveau ceva marţial, solemn, mai puţin obişnuit în cabinetul cu dulapurile până-n tavan pline cu cărţi, cu biroul şi duşumeaua din jurul lui de asemenea pline de teancuri de cărţi.

— Noi nu suntem ca olandejii, spunea profesorul, observându-l că vrea să se retragă şi-i făcu semn să stea, care au scos la iveală pentru agricultură şi pământurile de pe fundul mării. Ca să sapi şi să sameni fiece palmă de loc şi din ce vei cultiva acolo să şi scoţi un profit, trebuie ceva ce nouă ne-a lipsit totdeauna.

Era limpede că discursul începuse de mult. Gavril recunoscu însă în acest enunţ una din tezele favorite ale profesorului, pe care nu obosea să le repete, observând caustic că doar astfel va reuşi să le bage în capetele tuturor.

— Nu suntem nici nemţi, continuase profesorul, ca să avem câte o maşină pentru orice. Nu ştim nici să facem capitaluri, să le adunăm şi să le înmulţim din camătă, cum se pricep doar jidanii, ca nimeni altcineva. N-avem vocaţia cămătăriei, cu alte cuvinte. Pentru că, nu uitaţi, cu mai mulţi bani, agricultura noastră s-ar face cu siguranţă altfel. Unii spun că şi cu oleacă de ştiinţă însuşită temeinic se pot face destule lucruri frumoase. Numai că şcoala noastră agricolă e şi ea, ca şi multe altele, la început.

Cei patru ascultau atenţi, dar Gavril – care nu-i scăpase din ochi – se îndoi că ar fi fost îmboldiţi să-i şi răspundă profesorului sau să-i adreseze o întrebare.

— Ce avem? reluase acesta. Pământ bun, cum nu e nicăieri. Atât! Aer şi apă. Pentru că pe ţăran l-au stricat până-n măduva oaselor arendaşii şi crâşmarii, şi el va rămâne o povară pentru toate cârmuirile viitoare. Sărăcia n-ar fi până la urmă ceva de ruşine, din punctul meu de vedere. Aproape toţi sfinţii creştini au fost săraci lipiţi. Numai că ţăranul nostru e rob şi analfabet, îl mănâncă de viu pelagra şi alcoolismul, sifilisul şi sărăcia îl distrug… Asta e problema cea mare…!

Dintre musafiri, niciunul nu apucase să scoată o vorbă.

— M-aţi întrebat dacă pot să vă dau un sfat, spuse, cu vocea lui uscată, aspră ca şmirghelul, după o mică pauză, profesorul Volcinschi. Cine va vrea să schimbe ceva în ţara asta de la ţăran trebuie să înceapă. Şi să pună oameni noi, tineri, peste tot acolo unde trebuie luate hotărârile mari. Cu toate că, pentru a fi cinstit până la capăt, nu-mi fac speranţe. Ca foşti supuşi austrieci, noi, cei din generaţia veche, am fost loiali coroanei imperiale până în clipa în care ne-am dedicat în totalitate cauzei naţionale. Par vorbe mari, dar a fost exact aşa cum vă spun. Acuma vin eu şi vă-ntreb: voi pe cine slujiţi? Cui îi sunteţi credincioşi şi pentru cine v-aţi da viaţa? Pentru un rege neamţ care şi-a luat ţiitoare o israelită şi a burduşit închisorile cu patrioţi români…? În afară de Dumnezeu, voi în ce mai credeţi?

Gavril remarcase, imediat după ce vasta încăpere se golise şi rămăseseră doar ei doi, că vizita necunoscuţilor îl tulburase pe profesor. În asemenea împrejurări, era de preferat să fie lăsat singur, lucru pe care îl ştia şi de aceea se grăbi să se retragă. Venise totuşi cu o sumedenie de întrebări pregătite în minte. Îl întâmpina însă, încă înainte de a deschide gura, o grimasă de plictiseală amară, care-i retezase toate elanurile. Şi totuşi bătrânul îl conduse până la uşă ţinându-l pe după umeri.

— Cu tot ce ai învăţat şi ce ştii, sunt sigur că te vei descurca bine, îi repetase el încurajarea mai veche. Vei conduce însă oameni. Şi ştii cum e? Sunt unii făcuţi să fie conduşi şi să li se ordone, după cum sunt alţii făcuţi să conducă. Vreau să spun că tu singur vei decide, pentru tine însuţi, ce poţi. Bine. Du-te cu Dumnezeu…!

*

Se numea Tina, îi comunică, laconic, femeia care probabil nu ştia ce să înţeleagă din tăcerea lui prelungită. Între timp, goana care se vedea că place grozav cailor încetinise. Era bucătăreasa de la fermă.

Ca şi picioarele ei desculţe, într-o trăsură cu doi cai de rasă, foarte frumoşi, foarte scumpi, după câte îşi dăduse seama din capul locului, cu care poţi străbate uşor, într-o fugă, şi drumul până la Suceava, modalitatea la care apelase ca să se prezinte l-ar fi nedumerit cu o oră în urmă. Gavril o privi cu coada ochiului, să vadă dacă nu-şi arată iarăşi dinţii în râsul ei strălucitor care-l intimida. Însă de data asta ea nu găsise că e ceva de râs. Dimpotrivă, privea drept înainte, încruntată şi cu buzele strânse.

După fustă şi ochi, îşi dăduse seama din prima clipă că e ţigancă. Nu era deloc un motiv care să-l încânte: evitase totdeauna, din instinct (instinctul ţăranului), să aibă de-a face cu ţiganii, ocolindu-i când se ivea ocazia pe la mare distanţă. Mai era şi cicatricea. Dar şi mirosul. Acest miros bizar şi străin nu emana din haine şi nu era nici de la transpiraţie: pielea, oricât de bine spălată cu apă caldă şi săpunuri, pielea ţigăncilor – a celor tinere, mai ales – avea această aromă dulceagă, învăţase asta de mult. Reflectă însă şi la trecerea ei de la plite şi cratiţe la grajduri şi cai, care nu reuşea să înţeleagă de cine fusese decisă. Vru s-o şi întrebe direct, dar ceva îl opri: poate energia misterioasă, fluidul care emana din corpul legănat de hârtoapele unde intrau roţile trăsurii şi atingându-l astfel din când în când pentru câte o fracţiune de secundă. Sau poate vârsta, căci era o femeie coaptă, de peste 30 de ani, pieptoasă, cu încheieturi puternice, dar şi cu cicatricea cât firul de păr pe care el nu îndrăznea s-o privească.

Străbătuseră încă o bună bucată de drum când Gavril se interesă, în fine, despre starea lucrurilor de la fermă. Era prima lui întrebare, fals banală sau care suna fals. (Ca şi cum i-ar fi cerut socoteală.) Tina îi aruncă o privire neagră peste umăr, deloc surprinsă.

— Ce să-ţi spun? începu ea după câteva clipe de ezitare şi trase de hăţuri, iar caii începură să meargă iarăşi la pas. Să-ţi spun că au plecat oamenii? Au plecat, au plecat…

La Cernăuţi, Gavril fusese prevenit cu multe detalii asupra dificultăţilor la care urma să se înhame şi mai aflase că în afară de el nu existau prea mulţi amatori pentru postul vacant de administrator. Ştia şi că nu trebuie să se aştepte că se vor putea face minuni. Plecarea lucrătorilor cu puţin înainte de a începe prăşitul era totuşi un lucru mai grav decât îşi închipuise.

— Toţi? se interesă el.

Tina izbucni în râs abia de data asta:

— Chiar toţi nu se poate, domnişorule! Stai să vezi… La grajd sunt, slavă Domnului, doi moldoveni, începu ea.

Această situaţie nu-i era necunoscută lui Gavril: alungaţi de sărăcie, mulţi oameni de pe Valea Siretului treceau din Vechiul Regat în Bucovina, în căutare de lucru. Numai doi însă?

În acest punct, relatarea Tinei se complică. Pricepea, în felul ei, dorinţa tânărului domnişor venit de la oraş de a afla cât mai multe despre locul unde îl ducea ea cu trăsura. Era de altfel curiozitatea stăpânului, şi nu i-ar fi trecut prin cap că e cu putinţă să n-o satisfacă. N-o înşelaseră nici vârsta lui şi nici veşmintele sărăcăcioase, care nu aveau nimic de-a face cu atributele de stăpân. Nu se pricepea însă să prezinte situaţia fermei în aşa fel încât să-i fie de folos unui agronom.

Cea mai importantă persoană de la fermă era „bădica Onofrei“, care însă era un moşneag şi zăcea în pat, bolnav de gâlci. Gavril insistă cu mai multe întrebări pentru a stabili, în fine, că acest „bădica Onofrei“ era contabilul. Odată cu boala lui, toate intraseră în amorţire: fie boala lui se comunicase, datorită unor farmece, fermei, fie ferma însăşi îi transmisese contabilului boala proprie, despre care nu se putea spune cum se manifestă. Şi nu era o glumă, se încredinţă el curând. Ţigăncii nu-i ardea câtuşi de puţin de glume.

Mai era însă şi Herr Franz. Demult, şi asta însemna înainte de război, el se ocupase de cai şi vaci, dar patima lui cea mare erau hulubii. Acest Herr Franz nu avea pe nimeni pe lumea asta, nici în Austria lui, de unde venise încoace de mult, nici în altă parte, locuia singur şi uneori cânta la scripcă.

Ca şi Herr Franz era şi deadea Olesia, pe care, cu zece ani în urmă, într-o iarnă, nişte oameni o găsiseră rătăcind pe câmp, prin viscol, aproape îngheţată. Unii nu credeau ce povestea ea, că e rusoaică, moşiereasă… Alţii spuneau că e cu minţile rătăcite, pentru că plânge uşor: cum se răsteşte cineva la ea, izbucneşte în lacrimi.

Povestea confuză a bucătăresei promitea să se lungească indefinit. Şi, de la un punct înainte, plictisit, Gavril n-o mai urmări cu atenţie. Mai important decât oricare din cei de la fermă, chiar decât ferma şi, până la urmă, chiar decât el însuşi, cu toate speranţele şi visele lui – dar şi cu o vagă nelinişte pe care o simţea născându-se undeva în coşul pieptului –, era această câmpie nesfârşită spre burta căreia goneau de atâta vreme. Apoi erau şi tăcerea din jur, aerul tare ca un rachiu şi legănatul neîntrerupt al trăsurii, crupele lucioase, ca date cu lac, ale cailor, drept în faţă, şi lanurile verzi, în stânga, până departe, unde era Nistrul, zumzetul gâzelor pe o singură notă şi parfumul sălbatic, ştiut prea bine, de altfel, de polen şi de clorofilă şi de pământ care se încinge tot mai tare pe măsură ce soarele urcă şi ziua tot avansează, cum se încinge pâinea în cuptor…

— Uite, domnişorule, duzii lui Wagner, îl trezi din visare Tina şi-i arătă cu biciuşca în faţă.

În depărtare se zăreau, într-adevăr, cele două şiruri de copaci, de o parte şi de alta a drumului, pe o distanţă de un kilometru sau mai mult: duzii, despre care la Cernăuţi i se spusese că au fost plantaţi special în vederea unei crescătorii de viermi-de-mătase. Planul fusese al înaintaşului său, în primii ani de după război. La orizont însă se distingeau tot mai clar arborii de o culoare mai închisă şi care trebuiau să fie cei din parcul care înconjura ferma. Mai era o nimica toată până acolo, o aruncătură de băţ…!

*

Cum avea s-o mai facă de aici înainte de multe ori, Gavril M. se trezi la al doilea cântat al cocoşilor. În noaptea încremenită deasupra stepei, undeva, dincolo de Nistru, răsunase apelul energic. Urmase o pauză. Când el deschise ochii, răspundea corul de dincoace, mai răguşit parcă. Afară era mai rece decât peste zi, iar întunericul avea o fosforescenţă ciudată, albăstrie. Îşi fixase bine în minte topografia complicată a locului unde se culcase, pe nişte scânduri puse pe cărămizi şi două pături, una dedesubt, ca aşternut, şi alta cu care se acoperise, aşa că din pat găsi imediat uşa, după asta tinda îngustă şi plină de trosnete şi de ecouri, la fiecare mişcare, în fine, cea de-a doua uşă, mare şi foarte grea, spre curtea din dos.

La apariţia lui, numai în izmene şi cu o cămaşă albă, desculţ, o umbră se apropie grăbită. Apucase de la sosire să-i vadă pe cei câţiva zilieri rămaşi pe loc, despre care îi pomenise şi bucătăreasa. Simţi însă cu precizie, poate după mers, poate după statură, că acesta nu e dintre cei pe care-i ştia el. Fără să ridice vocea, întrebă:

— Cine eşti?

— Săru-mâna, boierule, eu sunt Suditu, nu mă ştiţi. Am venit pentru paza de noapte.

Atât cât se putea distinge în boarea luminoasă a stelelor, era un bărbat înalt, cu căciulă şi cojocul pe umeri. De altfel, se oprise la distanţă, iar în uşa grajdului lăsată deschisă nu departe atârna felinarul aprins, cu flacără de veghe. Pe Gavril l-ar fi interesat, cu tot momentul nepotrivit, să afle raţiunea întoarcerii, întrucât era clar că acest Suditu era dintre cei care părăsiseră ferma. Ce însemna asta? se întrebă. Însemna, desigur, că s-a aflat cel puţin despre sosirea lui şi încep să se arate efectele.

— De unde eşti de loc? Îl întrebă.

— Din Galbeni, nu ştiu dacă cunoaşteţi, săru-mâna. Suntem mai mulţi, câţiva şi cu nevestele. Avem şi copii, săru-mâna.

— Pentru prăşit?

— Cum porunceşti matale, boierule, şi la prăşit, dacă trebuie…

— Bine, îi spuse. Du-te acum!

Iar omul se îndepărtă cu paşi mari şi după puţin dispăru.

În obscuritate, dar şi în tăcerea ca sub o lespede a nopţii (cea de-a doua jumătate a ei), toate deveneau parcă mai simple, mai blânde şi mai accesibile decât pe lumină. Nici măcar această fermă pe care, până se înserase, apucase s-o cerceteze doar în mică măsură nu mai avea răceala cea rea, ostilitatea din primele clipe.

Despre Wagner, fostul administrator, i se spusese la Cernăuţi că a dispărut de mai mult timp fără urmă, lăsând toate sertarele şi dulapurile cu cheia în broască: asta, întâi. Pe alt ton, cu o anume nervozitate, i se comunicase apoi o variantă diversă. Din motive necunoscute, agronomul Wagner, numit în acest post de Ministerul Agriculturii şi Domeniilor (cum urma să fie şi el), trecuse într-o bună zi la ruşi. Şi asta împreună sau, printr-o coincidenţă, deodată cu un colonel dezertor care luase cu el şi o geantă plină cu documente secrete. Fiind vorba de locul unde urma să ajungă el însuşi, ascultase această relatare cu o atenţie politicoasă. Ridicase din umeri la sfârşit, un pic agasat; nu era treaba lui, iar de dispariţia lui Wagner puţin îi păsa.

Într-un fel destul de ciudat, ferma semăna cu cel dispărut, aşa cum încercase el să şi-l imagineze din cele aflate. Acum, masa întunecată a clădirii se ridica spre cerul luminiscent, deasupra coroanelor arborilor, întunecate şi ele. Din câte aflase, cândva fusese aici un conac boieresc cu ziduri groase, ferestre cât palma şi un foişor de unde se trăgea cu flinta în hoţii veniţi de peste Nistru. Cu energia proprie începuturilor, instalat aici pe vremea Austriei, înainte de război, Wagner mărise ferestrele, pusese uşi duble, frumoase, la cele două intrări, în faţă şi-n dos, podise şi refăcuse scările de lemn spre etaj şi umpluse odăile cu mobilier adus de la Viena. Intervenise însă războiul, de unde, întorcându-se teafăr, Wagner dăduse aici de români, care erau noii lui stăpâni. Trecuseră între timp pe la fermă şi ruşii în retragere de pe frontul de la Iaşi şi rătăciţi, nu se ştie cum, în câmpia pustiită de viscol. Într-o singură zi nimiciseră tot ce le ieşise în cale şi încercaseră să incendieze şi conacul. Wagner îl găsise cu scara arsă, frumoasa scară mediană spre etaj făcută de el şi la care ţinea foarte mult. O parte din duşumele şi din acoperiş arsese de asemenea…

Câteva ore bune, condus de Tina, Gavril cercetase curios şi intimidat, una câte una, încăperile conacului. Prin acoperişul ars şi refăcut de atunci de câteva ori intraseră ploaia şi zăpada ani la rând, iar umezeala mâncase treptat din tavanele de pe care tencuiala se scorojea. Ca şi uşile, duşumelele scârţâiau la fiecare pas, dar acuma de uscăciune. Ici, colo, luau ochii clanţele alămite, încuietorile şi grătarele, toate nemţeşti. De la un geam, la etaj, prin sticla murdărită de praf, contemplase parcul din jur, fostul parc, mai bine zis, înecat în hăţişuri sălbăticite din care se iveau câţiva stejari uriaşi şi pâlcuri de paltini. La prima evaluare sumară, reieşea că erau intacte şi în bună stare câteva cămări fără geam, aerisite prin gârlici, două săli vaste, chiar la intrarea din faţă, cu stelaje de scândură şi unde ar fi trebuit să fie crescătoria de viermi-de-mătase, o pivniţă cu butoaie goale, duhnind a borhoturi acrite, şi, în fine, podul – trei sferturi de pod, la drept vorbind – plin de praf, păianjeni şi hulubi (hulubii lui Herr Franz) şi cu un strat de găinaţ gros de o palmă depus peste tot.

Din pod, la coborâre, Tina îl condusese în încăperea de jos folosită de Wagner ca locuinţă. Fără să i-o mai şi spună explicit, ea voia să-i sugereze că aici ar urma să doarmă el, ca şi înaintaşul său. Deschisese această uşă cu sentimentul neplăcut că pătrunde în intimitatea unui străin. Cel mai impozant lucru din încăpere era soba enormă, cu mai multe uşiţe nichelate, strălucitoare şi cu cahle smălţuite, pictate cu trandafiri şi coroane de frunze verzi. În pereţi şi în perdelele duble se impregnase însă definitiv mirosul rău şi acru de ţigară. Nici patul prea mare, cu baldachin nu-i plăcu. Din acest pat, Wagner cobora cu tălpile pe o blană tocită de urs unde mai erau încă papucii lui, iar alături de ei, aşezată să fie la îndemână, direct pe scândura podelei, o scrumieră din jumătatea unui obuz. Într-o doară, Gavril răscolise neglijent patul (deşi hotărârea era luată) şi din salteaua groasă de lână ţâşniseră speriaţi, risipindu-se în toate părţile, mai mulţi şoareci mici şi negri, care probabil îşi făcuseră cuibul acolo de când stăpânul plecase. La parter mai existau trei încăperi pe care contabilul, bădica Onofrei, avusese grijă să le încuie, luând cheile cu el.

Tina îi improvizase după asta, la solicitarea lui, un pat cu trei scânduri aduse din fosta crescătorie de viermi-de-mătase. Aranjase scândurile lângă perete, pe cărămizi, în odaia unde mai erau rastelul cu cele două puşti abandonate de Wagner şi o şa, cumpărată tot de el, dar nouă, nefolosită nici măcar o dată. Cât el dăduse o raită pe la magazii şi pe la grajduri, ţiganca mai adusese un sac plin cu paie de secară, care miroseau a ceară topită, îl aranjase în chip de saltea soldăţească pe scânduri, cu un ţol curat deasupra, iar peste acesta întinsese cearşaful. Cu alte două ţoluri aspre urma să se acopere peste noapte.

Mişcându-se sprintenă, fluturându-şi harnică fustele, ca atunci când potrivise căpăstrul cailor înainte de a porni din gară, Tina îi pusese în cele din urmă strachina cu mâncare dinainte. După care se aşezase pe cealaltă latură a mesei, dar surprinzător de aproape şi cu aceeaşi licărire vicleană, care – învăţase el – nu trebuia neapărat să însemne ceva rău. Era ca şi cum şi-ar fi propus să-l pândească atunci când va duce prima lingură la gură şi să afle în ce fel o va face. Mâna dreaptă i-o privea însă fix, cu o anume intensitate interogativă. De acea mână el învăţase să se folosească în aşa fel încât să nu se bage de seamă că-i lipsesc două degete în întregime şi unul pe jumătate, dar ea observase asta mai mult ca sigur de la bun început. Urmase, brusc, mişcarea ei, care-l găsise nepregătit. Acea mişcare cu care-i prinsese braţul drept de la încheietură fusese atât de uşoară, dar şi atât de rapidă, încât, chiar dacă ar fi vrut să se împotrivească, n-ar mai fi avut cum s-o facă. În tăcere, îi şi trase mâna spre ea ca să vadă mai bine. Câteva clipe stătuseră astfel, despărţiţi de blatul de scândură al mesei.

— Ţi-au tăiat degeţelele, domnişorule, oftă ea, în şoaptă, încruntându-se, lămurită.

Şi, la fel, scurt, înainte să-şi dea seama Gavril ce are ea de gând, făcu două lucruri ciudate. Unul fusese sărutul depus undeva pe cele trei cioturi, cu pielea zbârcită şi roz, urâtă, întinsă, extrem de sensibilă la atingere, a cicatricilor vechi; un fulger îl străbătu când ea îşi lipi acolo buzele fierbinţi şi uscate. Cu altă mişcare, tot fără a-i lăsa vreun răgaz, îi apucase apoi mâna stângă şi nici de data asta el nu se împotrivise, aşteptând – cum se judeca acum, după jumătate de noapte – parcă hipnotizat. Ea-i răsucise palma în sus, mai întâi, desfăcând-o cu ambele mâini. O privise apoi concentrată, de parcă ar fi citit un text imprimat acolo cu cerneală invizibilă. Fusese însă un text mai lung sau mai complicat, mai important, pentru care nu merită să te grăbeşti. Citirea lui cerea astfel un timp oarecare. În fine, ca şi cum ar fi închis cartea, ajutându-se iarăşi de ambele mâini, îi strânsese degetele în pumn şi-i depusese braţul tăcută, privind în altă parte, pe scândura mesei.

În cele câteva minute cât Gavril mai întârzie afară, după plecarea paznicului, nicio clipă noaptea nu avu profunzimea de abis din punctul de cumpănă dintre cele două jumătăţi ale ei. După o zi grea, la această oră cel mai bine e să fii în culcuş şi să dormi. Întârzierea îi făcea totuşi plăcere şi o prelungi. De câteva ori, se auzi din grajd, prin uşa deschisă şi luminată de felinar, sforăitul nervos al unui cal. Cocoşii, poate chiar cocoşii din Galiţia poloneză de peste Nistru, îşi strigaseră chemarea mai înainte, îi auzise din pat, dar acum se vede că aţipiseră iarăşi. Noaptea, mişcările animalelor grele, izbiturile lor oarbe, înfundate cu copita în perete sau în podea erau pentru Gavril M. sunete familiare, ştiute din copilărie, de acasă. I se păru apoi că distinge scârţâitul incert, de o clipă şi parcă tânguitor, al unei viori, undeva nu departe.

N-am făcut aproape nimic, îşi mai spuse. Era, totuşi, doar prima zi, conveni însă după câteva clipe de reflecţie. Prima jumătate de zi, de fapt. Luminat de undeva dinăuntru, clopotul cerului fără lună de deasupra acestei câmpii încă străine arăta că mai e un pic până se luminează. Îl răzbise şi frigul între timp şi pe drumul spre pat îşi aminti ce era cel mai important şi uitase: în ziua care începuse împlinea 25 de ani…

2

Armăsarul, scos din grajd dimineaţa devreme, pentru că ceruse un cal ca să plece în control, se numea Nuşka. Avea patru ani, îi explică băiatul care reuşise cu greu să-i pună zăbala. Era pintenog şi cu stea albă în frunte, iar pielea, ca o catifea neagră extrem de subţire şi fină, se încreţea de nervozitate doar dacă ridicai mâna spre el. Tina, care se aflase lângă iapa-mamă la fătare, într-o noapte de iarnă, îl botezase cu acest nume femeiesc şi de atunci nimeni nu îndrăznea să-i spună altfel – dar asta avea s-o afle ulterior. Deocamdată, în lumina curată a începutului de zi, toate străluceau: şi frunzele încă nezbicite de rouă, şi lanţul de oţel al fântânii, şi – în fundul curţii – un geam în care se reflecta o rază piezişă de soare. Vocile aveau, de asemenea, sunetul special al nerăbdării cu care se pregăteşte ceva deosebit pentru toată lumea.

Unul dintre Sudiţi (erau acum zece, sau şi mai mulţi) adusese alături şi şaua, cu care îi era însă frică să se apropie de armăsar. Ceilalţi, când apăru noul administrator, făcură câţiva paşi înapoi, urmărind curioşi de la distanţă ce se întâmplă.

Încă din copilărie, când ieşea cu vitele la păscut, Gavril M. învăţase cum trebuie să te apropii de un cal prima oară: în niciun caz prin spate, când e nărăvaş şi nici n-are ochelari… Caii încălecaţi de el erau însă animale de casă uzate de muncă şi cu burta căzută, stăpâniţi cu un căpăstru din funie de cânepă şi pe care îi mâna cu nuiaua. Călărise cai cu şaua pe ei mai târziu, la Cernăuţi, dar şi aceştia erau animale leneşe de manej, dresate să se învârtă cuminţi în cerc. Nuşka era însă din alt material, motiv pentru care veni spre el cu oarecare îndoială.

De altfel, îl identificase dintr-o ochire. După clasificaţia de manual a lui Wartmann şi Raillet, dar şi după ce ştia el însuşi, era un pursânge arab (poate corcit cu un ghidran de-al nostru). Era un exemplar neverosimil, cu urechi mici şi ascuţite, de câine-lup, gât nu prea lung şi pântec supt şi articulaţiile oţelite în ciuda desenului lor de-o înşelătoare fragilitate.

S-ar fi zis că Nuşka i-a ghicit intenţiile de la distanţă. Când îl simţi pe Gavril în stânga, aproape, doar cu şaua într-o mână, fără bici, întoarse capul brusc, făcând să sune inelele zăbalei, şi-l aţinti cu privirea lui umedă în care era imposibil să ghiceşti ce are de gând. Nu sforăi însă şi nici nu dădu să muşte.

— Hai, Nuşka, hai! îl alintă el şi-l bătu uşor cu palma pe gât.

Armăsarul necheză scurt, înăbuşit. În acelaşi timp lovi cu piciorul din faţă în pământ, ca şi cum s-ar fi pregătit să se întoarcă sau să sară.

— Neapărat să-i pui ţolişorul sub şa, îl sfătuise Tina, şi îi şi dăduse o bucată pătrată de covor uzat, cu marginile destrămate şi fără culoare.

Rămânând foarte aproape, cu tot pieptul lipit de coastele armăsarului, Gavril potrivi cu o singură mână „ţolişorul“ exact acolo unde trebuie, după care, cu ambele mâini, puse deasupra şaua cea nouă a lui Wagner, despre care aflase că acum va fi folosită prima oară. Curios, dar Nuşka suportă apropierea şi atingerile lui doar încordat, înţepenit pe toate patru picioarele. Rămânea operaţiunea cea mai dificilă: prinsul în cataramă şi strângerea curelei sub burtă, de care nu se apucase cu plăcere tocmai pentru că îi lipsea dexteritatea. Când o termină, era leoarcă de năduşeală şi cu genunchii tremurând din cauza efortului şi a emoţiei. Poate e şi datorită covorului fermecat, îşi spuse trăgând aer în piept, încă neliniştit că în tot acest timp armăsarul nu schiţase nici cea mai slabă împotrivire.

Nuşka aşteptase apoi, jucând pe loc de nerăbdare, să fie încălecat; însă atunci când, îndemnându-l uşor cu călcâiul, făcu cei câţiva primi paşi de încercare, Sudiţii – care se vede că-l ştiau ce poate – se feriră speriaţi într-o parte. Străbătură astfel, la trap, armăsarul lăsând mereu impresia că se joacă, pândeşte, însă aşteaptă sau amână o intenţie deocamdată perfect mascată, una din aleile parcului neîngrijit şi sălbăticit, pe unde Gavril încă nu apucase să treacă în jumătatea de zi dinainte. Locul era pustiu cât vedeai cu ochii, cu tufişuri încâlcite în câte-un luminiş. Mai era şi pulberea luminoasă pe care o cern frunzişurile şi câte o spărtură deasupra capului prin care apărea un ochi albastru şi pur de cer matinal. Zări undeva la distanţă câţiva brazi argintii, cu coroanele lor scânteietoare, cum mai existau doar în grădina botanică din Cernăuţi şi care erau probabil altă extravaganţă a lui Herr Franz. Se iviră în cele din urmă departe, în faţă, câmpul gol şi linia întunecată a orizontului, însă această alee se înfunda după câţiva paşi.

Cândva, acolo trebuie să fi existat un gard prin care era delimitată incinta propriu-zisă a fermei, unde se mai aflau distribuite, parcă la întâmplare, conacul cu podul lui spart într-o parte şi plin de hulubi, grajdurile şi fânarul, apoi magaziile şi cele două enorme remize – toate într-o vagă stare de precaritate şi abandon –, dar şi celelalte dependinţe pe care încă nu avusese ocazia să le inspecteze cu de-amănuntul. Ruina întunecată peste care dădu întâmplător se afla în afara acestui perimetru ambiguu, despărţit de aleea năpădită şi ea de iarbă printr-un zmeuriş ţesut atât de des, încât nu se putea trece direct spre ea. De aceea opri calul, îl întoarse, ocoli. Că nu se mai rătăcise nimeni de mult pe acolo o dovedeau urzicile gigantice, iarba necosită ani la rând şi un miros pătrunzător de lemn putrezit şi ciuperci.

Doar de aproape se vedea că e o bisericuţă părăsită, deşi dimensiunile reduse şi forma butucănoasă puteau păcăli. Ca şi conacul, avea ziduri zdravene, cum se făceau în vechime, ca să dureze sute de ani… Probabil doar vegetaţia năvalnică cu agresivitatea ei insidioasă o mânca încet, milimetric, la fel ca ploaia şi îngheţurile din miezul iernii. Avea doar trei ferestre mici, socotind-o şi pe cea de la răsărit, a altarului, toate astupate neglijent pe dinăuntru cu scânduri, uşa ruptă sau smulsă, căzută într-o rână, şi turla zidită, rămasă cheală, după ce vechiul acoperiş de draniţă fusese spulberat. Nu mai exista nici cruce pe turlă, remarcă el, ruptă şi ea probabil de furtună, şi se vedeau doar căpriorii descărnaţi şi negri, ca un schelet. Sub potcoavele armăsarului se auzi sunând sec pavajul fostei poteci ocolitoare spre uşa bisericii, dar şi aceste lespezi de piatră fuseseră mâncate de umezeală şi iarbă. Cu un sentiment nedesluşit, ca atunci când visezi ceva care n-ar trebui să-ţi inspire repulsie, Gavril se închină, după care porni mai departe.

Imediat după ieşirea din parc, pe terenul arat şi neted ca în palmă se întindeau până departe hectarele cultivate cu sfeclă-de-zahăr, moştenite de la Wagner, despre care i se vorbise insistent la Camera Agricolă. După sfeclă, la câteva sute de metri veneau lunca împădurită a Nistrului şi o fâşie îngustă semănată cu lucernă, despre care de asemenea avea cunoştinţă. Acest chenar de iarbă încă udă de rouă şi de frunzişuri dese strălucea în depărtare ca un miraj. Imediat, în lungul drumului îngust de ţară, cât vedeai cu ochii, arătura însemna însă doar pământ tare şi copt de uscăciune. Descălecă aici prima oară.

Seceta, prea lungul interval fără pic de ploaie din toată prima parte a primăverii, întărise o coajă ca piatra în lungul şirurilor de sfeclă, aşa cum era şi de aşteptat. La Camera Agricolă, lumea se resemnase că mare parte a culturilor din judeţele de nord ale ţării sunt compromise şi nimeni nu-şi punea speranţe în ce va fi în octombrie, la strâns; împreună cu Wagner, soarta sfeclei era – pentru toţi – pecetluită. Culese de jos un bulgăre ca să-l sfărâme în pumn. Era totuşi cel mai bun şi mai fertil teren agricol din toată partea de câmpie a Bucovinei. Închise ochii şi strânse din dinţi, repetându-şi mai vechea dorinţă la care meditase şi în ultimele zile petrecute în oraş, şi în tren, aproape pe toată durata călătoriei încoace, şi în zori, imediat după ce sărise din aşternut. Doar o ploaie! Niciodată nu i se mai întâmplase până atunci ca atât de puţin să însemne atât de mult…

Pe drumul de întoarcere spre conac se mai opri o dată. Descălecă şi se aşeză în iarbă, de data asta. Soarele se ridicase (sculatul fusese pe întuneric şi plecarea când abia se lumina de ziuă), începea să ardă şi răsunau undeva chiar sub boltă aceleaşi ciocârlii matinale.

Câteva lucruri se vedeau un pic mai clar decât cu o zi înainte: chiar şi în suflet, unde asemenea desene (ale lucrurilor) au rareori rigoare geometrică. Graba, nerăbdarea pot fi şi defecte: ştia asta prea bine. Şi totuşi, învăţase la şcoală, de la bun început, că animalele şi pământul nu aşteaptă şi nu ştiu să rabde ca omul. Într-un fel, meseria îl obligase totdeauna să urmeze exigenţele banale înscrise în calendar. Asta făcea să nu-şi mai poată îngădui nici măcar răgazul unei secunde.

Lucrările la câmp, primul prăşit, mai ales, ar fi trebuit să vină în mod normal ceva mai târziu. Temperaturile din sol, cunoscute şi ele la Cernăuţi şi pe care le studiase cu atenţie, zi cu zi, începând de la sfârşitul lui februarie, când fuseseră semnalate primele prognoze ameninţătoare, erau şi ele cu câteva grade mai mari decât media din toţi anii dinainte. Fusese o primăvară atipică în toate, fără curenţii de mare înălţime dinspre stepa rusească atunci când, brusc, cade câte un îngheţ peste livezile în floare sau când, tot pe neaşteptate, vine lapoviţa şi vântoasele fac să zbârnâie periculos sârmele telegrafului. Toate erau aici însă altfel decât în manuale, chiar dacă nu existau deocamdată motive serioase de alarmă. Apăruse în schimb o presimţire vagă a primejdiei, a vântului dogoritor care în miezul verii începe să sufle şi el dinspre Asia şi în urma căruia, ca în urma unei flăcări bezmetice, orice moleculă de apă din sol se evaporă. Nu mai exista nimeni să-i spună ce-i de făcut, iar de aici înainte absolut toate depindeau doar de el.

Probabil, se mai gândi, sunt singurul om din lume care se încumetă să călărească un pursânge fără cravaşă. (Dar o şi face tot timpul crispat, cu sudori reci pe spinare, să nu fie aruncat din şa.) Această postură putea fi judecată şi drept caraghioasă: Gavril M. se văzu cu o maximă limpezime ca într-o oglindă pusă brusc în faţă în pustietatea terenului vast, netezit, trasat doar cu şiruri nesfârşite de frunzuliţe de-o palmă, ofilite de uscăciune. Pare ciudat, dar fusese tot timpul lucid că Nuşka doar mimează că îl ascultă, ridicând ţanţoş capul în semn de răspuns, dacă era strunit de frâu sau îmboldit cu călcâiul. Nimic nu garanta însă că nu se va dezlănţui la un moment dat într-o goană nebunească din acelaşi impuls sălbatic, asupra căruia el, călăreţul, n-avea niciun control. Întoarse în minte pe o faţă, apoi pe cealaltă aceste eventualităţi. Dar, îşi repetă, dacă va ploua – o ploaie zdravănă, sănătoasă, care nu-i deloc imposibilă în mai –, nimic din toate astea n-avea importanţă. Dovada fiind că armăsarul îl aştepta totuşi docil, scuturându-şi doar coama din când în când, ca să alunge muştele.

Hotărârea în legătură cu prăşitul sfeclei, care trebuia început imediat, „de mâine“, o luase pe loc. Dintr-odată, ca într-o iluminare, îşi dădu seama că cele două zile de răgaz pe care iniţial şi le acordase erau în realitate un interval prea mare, inacceptabil de mare. Pe de altă parte însă, n-avea nici cea mai vagă idee pe ce anume se poate bizui, nici măcar dacă va fi cu putinţă să adune cei 40 sau 50 de oameni cu care să iasă în câmp. Şi simţi asta prima dată în viaţă: un sentiment violent, fierbinte, de jenă şi furie, dar şi de neputinţă, ca şi cum ar fi fost cu mâinile legate. Îi fu necesar un efort teribil să iasă iarăşi la suprafaţă şi să tragă o gură de aer.

— Hai, îi şopti el armăsarului după ce încălecă şi, aplecându-se uşor înainte, încercă să şuiere cum o auzise pe Tina.

Nuşka îl ascultă şi porni cuminte în galop.

În zilele de lucru, imediat ce se lumina, cineva se repezea cu trăsura ca să-l aducă încoace din sat pe contabil. Gavril nu cunoştea această regulă veche. Era şi prima zi, indecisă, când încă nu îndrăznea nimeni să înceapă ceva fără ordinul domnului venit de la Cernăuţi, iar el nu se mai gândise la contabil, după ce bucătăreasa îi spusese că acesta boleşte. Căruţa cu un om din sat care mâna calul şi alături de el, sub un cortel roz spălăcit, ca să-l apere de soare, moş Onofrei Buliga, bătrânul contabil al fermei, sosi însă deodată cu el, atunci când tocmai descălecase, luându-i pe toţi pe nepregătite.

Cei doi, contabilul cu umbrelă din căruţa trasă în faţa peronului de la vechea intrare în conac, unde era şi umbră, şi tânărul administrator al fermei, cu şaua în braţe, se zăriră deodată şi, cu toate că era prima oară când se găseau faţă-n faţă, fiecare ghici cine e celălalt. Boala, nefiind încă sănătos şi în putere, dar probabil şi situaţia cu care nu era obişnuit, enervarea, simţindu-se observat, cântărit, îl făceau pe contabil să pară cu mult mai şubred decât era în realitate. Ca să-şi ridice şi să-şi scoată piciorul drept din coşul căruţei, se ajută de ambele mâini şi îl depuse dincolo, pe butucul roţii. Abia după asta, răsucindu-se în aşa fel încât să vină cu dosul înainte, făcu aceeaşi mişcare şi cu stângul. De sus, vizitiul îi înmână doar bastonul pe care îl preluă tremurând şi epuizat de efort. Curios e că, puţin mai târziu, studiindu-l de aproape, atunci când îi întâlni privirea, ochişorii mici şi vioi, parcă şi cu o scânteie provocatoare, neamicală, Gavril nu descoperi în ea nici cel mai mic semn de slăbiciune.

— Am onoarea, domnule M., îşi îndreptă el spinarea adresându-se agronomului. Cei câţiva paşi pe care mai tânărul nou-sosit la fermă îi făcuse venindu-i în întâmpinare n-aveau de ce să-i displacă. El schiţase şi o mişcare prin care îşi ciocnea călcâiele, sec, milităreşte. Sunt Buliga Onofrei, la dispoziţia d-voastră.

După care, fiind cel mai în vârstă, îi întinse braţul slab, cu încheietura şi palma aproape descărnate.

Această parte de ceremonie îl descumpăni pe Gavril, care şi-l imaginase altfel pe cel cu care urma să lucreze cot la cot de aici înainte. Dar îl imaginase într-un fel anume? Nu mai era deloc sigur de asta.

Buliga, „bădica Onofrei“, cum îi spunea bucătăreasa – zilierii, care-i ştiau de frică, i se adresau cu „dom’ Buliga“ –, moş Onofrei era un ţăran şcolit, ca atâţia alţii, în timpul Austriei: poştaşii, dascălii din bisericile româneşti, secretarii de la primărie, agentul veterinar, cel care asista şi la fătările cu complicaţii, dar şi când năştea câte o femeie, pădurarii ş.a.m.d. Cu câţiva oameni din această categorie Gavril mai avusese de-a face pe unde lucrase până atunci şi nu ignora că trebuie să te porţi cu ei cu multă băgare de seamă. Învăţase şi cât de importanţi sunt contabilii peste tot unde se umblă cu bani. Mai observase şi cum, foarte rece şi expeditiv cu toată lumea, bătrânul profesor Volcinschi îşi ieşea din fire când venea vorba despre bugete şi cheltuieli. După ce contabilii primăriei, căci cu ei ducea periodic bătrânul profesor marile sale bătălii pentru bani în plus, ieşeau zăpăciţi din încăpere şi ştia că nu-l mai pot auzi, acesta izbucnea mulţumit în râs, cu o uşurare copilărească. Un contabil bun, îi explicase el acest paradox, trebuie să fie rău. Neapărat. El e cel pe care toţi îl urăsc…! Cu cât e mai mare frica, cu atât mai bine. Un contabil care se pricepe la ce face – după Volcinschi, cu severitatea lui îngheţată, necruţătoare când era vorba fie şi de fleacuri –, dacă, aşadar, l-ai verificat şi eşti mulţumit, merită să te porţi cu el ca şi cu un ou, cu maximum de grijă… Să nu fure şi să nu fie tâmpit… Mâinii întinse Gavril îi răspunse de aceea grăbit şi cu o amabilitate subliniată. La atingere, pielea palmei celuilalt era rece şi umedă, de om care într-adevăr nu e sănătos. Se sili totuşi să nu-şi retragă mâna prea repede, zâmbi aşa cum se cuvine s-o facă cel care e mai tânăr, spuse şi câteva cuvinte despre faptul că întâlnirea îi făcea plăcere.

Între timp, unul dintre Sudiţi băgase armăsarul în grajd, lângă uşile căruia ceilalţi lucrători aşteptau în tăcere, încremeniţi. Omului din sat care-l adusese pe contabil de acasă nu era nimeni să-i spună ce să facă şi aştepta şi el în căruţă indecis. Peste curtea vastă răsuna doar uguitul ca un lătrat al sutelor de porumbei pitiţi în umbra uscată, fierbinte de sub streaşina conacului. Scurtul interval de tăcere avea şi ceva solemn, mult mai solemn decât strângerea mâinilor celor doi în spaţiul golit din mijlocul curţii.

Oricum, pentru această ocazie deosebită, când nimeni, nici chiar el nu ştia ce va fi, moş Onofrei se pregătise într-un fel aparte, lucru care n-avea cum să rămână neobservat. Avea iţari şi bocanci, ca de obicei. Pe aceştia îi combinase însă cu un surtuc nemţesc vechi, dar curat, bine călcat, şi cu o cămaşă roşie ca focul, fără guler şi încheiată la gât ruseşte, până la ultimul nasture. Ca om de-al casei, până la urmă, el simţi primul nefirescul situaţiei care se prelungea, cu atâţia ochi aţintiţi în direcţia lor.

— Mergeţi la treabă! se răsti cu asprime, aruncând o privire întunecată de jur împrejur. Şi, într-o clipă, curioşii se risipiră – chiar şi căruţaşul îşi îndemnă calul s-o ia din loc, dispărând undeva în fundul curţii, în dosul grajdurilor. Noi doi trebuie să stăm oleacă de vorbă în linişte, se întoarse el după aceea spre Gavril, privindu-l şi pe el în faţă şi tot fără pic de bunăvoinţă.

Deşi nu era limpede pe ce cale, în sat se aflase că la fermă vine cineva în locul lui Wagner. Toate se află…! De la telegraf însă, primul încunoştinţat de această sosire fusese el, Buliga, care se şi grăbi acum să recunoască asta. Nu reieşea totuşi că el o împuternicise pe bucătăreasă să-i ţină locul, adică să-l preia din gară şi să-l aducă aici. Dacă nu el, atunci cine? Formulată astfel, întrebarea devenea însă reproş sau măcar o curiozitate un pic nepoliticoasă, aşa că Gavril renunţă să i-o mai adreseze. Iată că, spuse el, cu acelaşi zâmbet, ajunsese cu bine la fermă. Cinase şi dormise de asemenea bine. Se trezise încă înainte de a se lumina, pentru că aşa obişnuia. Era bine, aşa cum trebuie…!

Tuşind, oftând, îndoit de spinare înainte, cu braţul drept sprijinit în cârjă (umbrela rămăsese în căruţă), iar cu cel stâng încovoiat ciudat la spate, lipit de spinare, contabilul urmări sumara dare de seamă aţintindu-l cu ochişorii lui foarte vioi în care se vedea aceeaşi licărire neîncrezătoare. N-avea motive să-l suspecteze, dar sugera prin toată atitudinea sa că mai trebuie ceva. Nu e nimic, se apără, începând să-şi piardă răbdarea, Gavril. Ba da, ba da! insistă celălalt. Şi explică: îi fusese frică mai cu seamă de faptul că, abia ajuns la fermă, aici, nou- venitul n-o să reuşească să se descurce. Era o avertizare ambiguă. Tânărul agronom se mulţumi să răspundă cu un zâmbet rece; nu se împotmolise, de vreme ce nu începuse încă nimic…

— Mergem înăuntru? propuse el imediat după asta, şi-l lăsă s-o ia înainte.

Porniră spre singura uşă pe unde se putea intra, cea din dosul clădirii.

Ceva mai târziu, moş Onofrei îi va mai mărturisi şi că atunci, în prima zi, nu-l plăcuse. Nu se aşteptase ca urmaşul lui Wagner să fie un „băiat“: acesta e adevărul. Neverosimila, la prima vedere chiar ostentativa tinereţe a nou- venitului, căruia, la drept vorbind, ar fi putut să-i fie bunic, el o luase, cine ştie de ce, ca pe o ofensă ce-l viza personal. Educat „nemţeşte“, foarte strict cu propriile sentimente, se străduise însă să i se adreseze – aşa cum făcuse o viaţă întreagă – fără a lăsa să transpară nimic din ce crede sau simte el cu titlu privat, de moşneag şubrezit de boală (şubrezenie care nici ea nu interesează pe nimeni). Dar fusese încă ceva, mai dificil de mărturisit. Zâmbetul rece al „băiatului“, cuviincios, atent, dar rece, fără pic de emoţie, nu era al cuiva care se pierde uşor cu firea. Moş Onofrei avea atâta experienţă pentru a-şi da seama că, dacă ai de-a face cu asemenea oameni, e riscant să-i iei prea uşor. Trecuse însă o lună sau două, era vară, când ajunseseră să discute despre toate astea. Faptul că nu-l plăcuse atunci era până la urmă o notă bună, recunoştea contabilul, căruia arşiţa, căldurile mari îi priau – între timp se şi vindecase şi începea să prindă putere… Parcă de multă vreme aştepta el aici un asemenea om…!

Deocamdată se îndreptau însă spre uşa din spate, bătrânul un pas înainte, ghid care-şi duce anevoie corpul şubrezit pe picioarele slăbite, gemând abia auzit la fiecare mişcare. Sub pereţii care dădeau spre nord şi unde era umbră, între lespezile tocite de vechime ale treptelor, crescuseră troscot şi fire de iarbă. Ca la casele părăsite, se simţea că nu prea trece multă lume pe acolo. La acest lucru era însă mai sensibil nou-venitul, spre deosebire de contabil, căruia nu-i păsa de nimic.

— Totdeauna e mai întuneric aici, explică el după ce intrară în clădire. Lungul coridor care tăia în două parterul era luminat într-adevăr doar prin uşa rămasă deschisă şi pe unde nu pătrundea nici căldura de afară. Să spun şi de ce? Pentru că, ştii bine şi matale, iarna, când viscoleşte şi când e bine şi frumos să te strângi pe lângă sobă, sunt bune cât mai puţine uşi…

Cu toate că abia cu jumătate de zi înainte cercetase toate cotloanele conacului, chiar şi aripa în paragină, nelocuită, Gavril se lăsă condus cu docilitate. Şi se simţi imediat că asta îi face plăcere bătrânului.

Prima uşă deschisă, pe partea din stânga cum intri, era a odăii cu geamurile zăbrelite unde Gavril dormise peste noapte. Între timp, pe acolo mai trecuse şi Tina. Pe patul improvizat aşternuturile fuseseră aranjate cum ştie să o facă doar o mână de femeie; fără să spună nimic, bătrânul aruncă o privire şi în direcţia patului. Mai fuseseră aduse din altă parte, tot în absenţa stăpânului, un lavoar cu lighenaş de tablă emailată, un urcior plin cu apă şi o cănuţă. Cu adevărat importante erau însă cele două puşti de pe rastel, de care cu siguranţă nu se atinsese nimeni. În dulap se mai aflau, de asemenea neatinse, câteva obiecte, verificate acum dintr-o ochire: un binoclu în tocul său, o taşcă vânătorească de piele, mantaua cauciucată nemţească cu glugă pentru vreme ploioasă. Poate şi alte mărunţişuri, în sertarele de jos pe care nou-venitul n-avusese nici timp şi nici curiozitatea să le controleze. Şaua, folosită doar în acea dimineaţă, fusese adusă de la grajduri şi pusă şi ea la locul ei, într-un colt. Toate acestea erau obiectele fermei, ştiute după inventare. Unicul lucru străin era valijoara modestă de carton pe care Tina, ca şi cum ar fi vrut să-şi anunţe prezenţa aici, în lipsa lui, o mutase, să fie lipită de pat.

— Frumos! exclamă răguşit bătrânul, care zăbovise cu câteva secunde mai mult faţă de cât ar fi fost firesc. Astea-s puştile noastre, precum văd că ai luat cunoştinţă. E-o carabină bună şi bine întreţinută, te asigur de asta. Şi mai avem arma de vânătoare care-i englezească. Să-mi aduci aminte să-ţi las cheile de la dulapul unde stau cartuşele. Vei dispune cum crezi de cuviinţă. Şaua, desigur, ai şi încercat-o. Foarte bine! Cam asta e. Mergem acum dincolo.

Uşa de pe latura opusă a coridorului, imediat pe dreapta, dădea într-o încăpere mică şi fără geamuri. Aici, ghidul se opri şi bătu cu pumnul în perete, stârnind un ecou înfundat.

— Pentru cine e în putere, ca matale, sunt destule de reparat, explică pipăind tencuielile şi lemnăria, ca să fie mai convingător. Zidurile însă, aşa cum se vede, sunt zdravene, sănătoase, măcar din partea asta poţi fi liniştit.

Şi-i aruncă o privire iute, nedumerit de faptul că însoţitorul său rămâne tăcut.

Următoarele uşi, încercate şi când Gavril trecuse pe aici prima dată, însoţit de ţigancă, erau încuiate. Nefiind ispitit să le viziteze, nu ceruse nici lămuriri. Ajungând în dreptul lor, bătrânul scoase prima legătură de chei. Prima odaie era însă goală, cu un ochi de geam spart. Din celelalte, odată uşile deschise larg, răbufni un miros greu de stătut, de praf şi de şoareci.

— Acesta-i biroul, anunţă în fine bătrânul în capătul coridorului, la ultima uşă, lăsându-l de data asta pe Gavril să treacă înainte.

Faţă de celelalte odăi, chiar şi faţă de dormitorul unde trona bizarul pat cu baldachin, Wagner acordase o atenţie aparte biroului. Mărise ferestrele şi aici şi le pusese zăbrele solide, dar schimbase şi scândurile podelei şi dăduse şi un var mai proaspăt pe tavan şi pereţi. Dintre lucrurile cumpărate de la Viena la începuturi depusese aici cel mai mare dulap. Era din lemn masiv, gălbui, cu balamale strălucitoare de alamă, uşi fără geam şi încuietoare dublă. Făcându-şi anevoie loc în spaţiul îngust, contabilul răsuci cheia în prima broască, apoi alta în cea de-a doua, după care deschise larg, solemn, cele două batante, dându-le până la perete, probabil ca să se vadă tot ce e în interior.

— Actele, se întoarse el peste umăr ca să anunţe.

Extrase apoi precipitat, cumva la întâmplare, de pe un raft, un braţ de dosare şi le depuse gemând în mijlocul mesei ca o ofrandă.

— Toate actele, repetă el.

Chiar de la prima răsfoire, nu prea atentă, reieşi că cea mai mare parte din hârţogăria fermei data dinainte de război şi fusese păstrată cu grija pioasă, superstiţioasă dedicată oricărui început: acte în original şi în copie (în unele cazuri, mai multe copii), hărţi făcute de mână pe hârtie milimetrică şi cu creioane colorate, tot felul de tabele şi grafice împestriţate cu caracterele gotice ale grafiei înflorate de cancelarie. Pe un raft separat se afla un set de catastife de format mare, grele, cu coperţi de carton gros, pânzat; oftând, bătrânul le scoase şi pe acestea ca să i le prezinte nou-venitului. Din ele emana damful dulceag de stătut şi de hârtie învechită şi, foiletându-le fără interes, Gavril ghici – nu se înşela – că nu le mai mişcase nimeni din locul lor de ani de zile…

Identifică imediat caligrafia lui Wagner, al cărui nume încă nu fusese pomenit. Avea ceva particular, poate şi prin contrast cu cea a fostului său contabil, ţăranul Buliga Onofrei. Poate, îşi spuse, îngăduindu-şi să mai viseze o clipă, aplecat deasupra mesei pe care se adunau alte vrafuri de hârtii scoase din dulap, era vocaţia secretă de fiinţă aventuroasă şi pierdută la una din periferiile lumii civilizate şi care se exprima şi prin asemenea graţioase înflorituri. Un suflet şlefuit iniţial cu un plus de rigoare, dar care finalmente dădea semne că e şi mare amator de voluptăţi orientale, de tabacioc şi de blănuri de urs roase de molii pe care să calce cu talpa încă înfierbântată de somn…

În anii de criză de după război, administratorul fermei şi contabilul său începuseră să scrie, de nevoie, româneşte. Asta explica şi de ce primul îi cedase din ce în ce mai mult sarcina obişnuitelor dări de seamă, dar după noi reguli, celui de-al doilea. Folosiseră pentru asta ani la rând registre vechi, cu rubricatură nemţească şi hârtie gălbuie, cu un foşnet ca al frunzelor uscate, dar şi cerneluri de la Viena, învechite şi ele şi îngroşate pe fundul călimărilor, trebuind să fie rediluate cu puţin spirt şi apă călduţă. În câteva zeci de asemenea registre, pe sute de pagini, domina caligrafia conştiincioasă, dar mai aspră, mai „ţărănească“, ca o broderie cu ochiuri mici şi zgârcite, fără fantezie a contabilului. Erau şi destule socoteli înghesuite pe marginea filei. După mai bine de un deceniu, cernelurile se spălăciseră însă, devenind aproape ilizibile, şi ce fusese scris mai putea fi descifrat doar cu lupa…

Abia după prezentarea registrelor, cu explicarea laborioasă a celor mai importante, folosind o cheie nouă, bătrânul descuie şi uşiţa mai mică din burta dulapului, unde fusese aproape mascată. Gemând, extrase de acolo o casetă de metal şi o depuse în mijlocul mesei.

— Avem aici, bătu el cu palma în capacul casetei, câţiva bănuţi. Adică ce-am mai izbutit să punem deoparte. Şi aici, se întoarse spre rafturile umplute la loc, ordonat, toate actele. Numai că ne-ar trebui câteva zile să le luăm filă cu filă. Doreşti poate să mergem şi sus?

Din motive diferite, pentru amândoi prima inspecţie se încheiase însă. Intuind asta, bătrânul contabil puse cele trei legături diferite de chei lângă casetă. Gavril pricepu şi el: din acel moment, conacul şi cheile sale îi reveneau lui să le păstreze şi să le folosească după cum crede de cuviinţă. Câteva clipe rămaseră în picioare, tăcuţi.

— Putem sta atunci oleacă de vorbă, rosti în fine bătrânul invitaţia prin care îşi relua rolul.

Masa pusă în colţul de lângă dulap pe care erau cârja, caseta şi cheile fusese dintotdeauna masa lui. O ocoli pentru a ajunge la scaunul dintre dulap şi masă, cu spatele la perete, şi se aşeză oftând mulţumit. Asta aşteptase, de altfel, tot timpul: să şadă. Faptul că tânărul rămânea în picioare era alt amănunt care-i displăcuse şi i-o va spune ulterior… De ce? Pentru un motiv foarte simplu. Ca şi înainte, această tăcere prelungită pe care şi-o acordau tacit nu era hodină, cât să-ţi tragi sufletul, stând relaxat, plăcere pe care s-o savurezi cu toată fiinţa, voluptate şi lene, ci o crispare despre care în cel mai bun caz se putea zice că-i neplăcută…

— Bag de samă că nu fumezi, mai observă el. Între timp, îşi scosese tabachera din buzunarul surtucului. La ocazii, cum avem noi acum, o ţigară cred totuşi că merge. Nu pofteşti? Dacă nu – Gavril refuză –, o să fumez eu una, numai una…

Aceste preparative îi făceau cel puţin tot atâta plăcere cât fumatul propriu-zis. În plus, nu mai fumase de mult, explică el, din cauza bolii. În timp ce vorbea, extrase tacticos o foiţă din pachetul din tabacheră, puse pe ea firişoarele subţiri de tutun, păsuindu-le cu grijă, răsuci ţigara la fel, stăpânindu-şi degetele care tremurau, o umezi cu vârful limbii, o lipi. Dădu la iveală în cele din urmă cu aceleaşi mişcări experte amnarul şi cremenea. Şi imediat se ivi minusculul ochi de jar al bucăţelei de iască de la care, pufăind mulţumit, cu ochii închişi de plăcere, îşi aprinse ţigara, iar încăperea se umplu de mirosul acru, puturos al fumului de mahorcă.

Discuţia începu de departe. Despre călătoria cu trenul, despre secetă. Erau multe de spus. Situaţia îi obliga însă pe amândoi să nu se lungească excesiv.

— Nu-mi place că ai ieşit cu Nuşka, declară brusc contabilul. M-am speriat când am auzit.

Şi, făcând o mică pauză ca să pufăie din ţigară, îi aruncase o privire scurtă, cu ochişorii lui surprinzător de vii, ca să verifice efectul unei asemenea declaraţii. Nu găsea de cuviinţă să spună mai multe.

Observaţia atât de directă la care nu se aşteptase îl făcu pe Gavril să se încrunte. Nu era deloc dispus deocamdată să accepte reproşuri, oricâtă îndreptăţire ar fi avut să i le facă cineva. În vocea contabilului era însă ceva care-i interzicea să se supere.

— Îmi pare rău, dar n-aveai de ce să te sperii, tăie totuşi sec, indispus. O să am nevoie de cal în fiecare zi, iar armăsarul îmi place.

— Dar trăsura nu-ţi place? insistă celălalt. Nu-i bună trăsura? Trăsură cu vizitiu sau fără vizitiu, cum îţi va face plăcere…

…Sau cu caii mânaţi de bucătăreasă, îşi spuse Gavril. Nu se grăbi, pentru că ar fi fost o necuviinţă să invoce felul cum fusese aşteptat la gară. Ridică din umeri: hotărârea odată luată devenea, din punctul lui de vedere, capitol închis.

Aşa ajunseseră la problema sfeclei din luncă, pe care Gavril o considera cea mai importantă şi cea mai urgentă.

— Sfecla? se miră bătrânul după ce-l ascultă în tăcere. Nu vreau să te descurajez, dar tare mă tem că anul ăsta trebuie să ne luăm gândul de la sfeclă. Sau poate crezi matale altminteri?

Era vorba de secetă, bineînţeles. În acest punct, cu sentimentul că s-au lungit prea mult, Gavril, care între timp îşi trăsese un scaun şi se aşezase, se ridică în picioare. Era şi felul său de a fi, care nu-l lăsa să stea înţepenit prea mult într-un loc. Dar şi un început surd de enervare, curmat cu o anume bruscheţe.

— Am vorbit azi-noapte cu un paznic de la grajduri, spuse. El ar fi unul. Dar am mai văzut câţiva şi până diseară am să-i adun să văd câţi sunt. Spunem o rugăciune pentru ploaie şi de mâine din zori ieşim toţi la prăşit. Asta am hotărât. Nu se mai poate amâna.

— Toţi? se interesă răguşit celălalt.

— Toţi. Merg şi eu, dacă trebuie, pentru că ştiu şi nu mi-e ruşine să dau cu sapa.

Posomorât şi greoi, sprijinindu-se în cârjă, bătrânul contabil, care nu comentă în niciun fel această hotărâre, se ridicase şi el. Tot timpul cât durase discuţia despre sfeclă, dar şi înainte, chiar şi când părea că nu-l interesează decât făcutul ţigării, îl aţintise plin de curiozitate cu ochişorii lui luminoşi. Nu împărtăşea deloc graba tinerească şi nerăbdarea, care poate deveni de la o clipă la alta nesăbuinţă. Nu-i scăpase nici aerul distrat, neglijent, parcă dispreţuitor cu care acest „băiat“ răscolise prin hârtiile prezentate de el. Cu toate astea însă, trebuia să se resemneze. Din obişnuinţă, mai aruncă o privire în jur. Un curent de aer insinuat pe sub uşi sau pe lângă lemnul mâncat de vreme şi umezeală al tocurilor de la ferestre risipise fumul ţigării. În rest, nu se clintise nimic. Doar uşile, cele de la dulapuri şi de la celelalte odăi, rămâneau deschise în seama tânărului stăpân, aşa cum le preluase în bună regulă de la el.

— Mergem atunci, dacă aşa trebuie, acceptă el şi o luă înainte.

Străbătură, de data asta tăcuţi şi fără să se mai oprească, lungul coridor spre curtea din dos. Cu toate că nu dăduse nimeni vreun ordin, unul din grăjdari, zărindu-i, plecă în goană să-l aducă pe căruţaş. Era ca şi cum frisonul său de neastâmpăr, de nervozitate începea să treacă şi la ceilalţi, care se lăsaseră contaminaţi şi dădeau semne că încep să iasă din amorţire, îşi spuse Gavril. Cam la fel gândea şi moş Onofrei şi o va şi recunoaşte ulterior. Acum însă, când tot sau aproape tot ce e cu adevărat important fusese spus, n-avea nimic ca să-i placă. Se opri pe prima treaptă:

— Despre Wagner bag de samă că nu mă întrebi nimic.

— Am auzit, se eschivă Gavril. La Cernăuţi, lumea vorbeşte…

Îndoit de spinare, cu braţul stâng dus la spate şi sprijinit deasupra feselor, bătrânul se răsuci cu tot trunchiul spre el şi se interesă răguşit:

— Că a fugit la ruşi?

— Şi despre asta am auzit.

— Nu ştiu ce ţi-au povestit matale la Cernăuţi despre noi, observă bătrânul. O să mai vorbim despre asta, o să auzi poate şi altele, că n-au intrat zilele în sac. Dar eu am acuma două lucruri să-ţi spun.

— Te rog.

— Unul e că Wagner n-a fugit la ruşi. Nu ştiu unde e, Cel de Sus mi-e martor, nu ştiu ce s-a-ntâmplat cu el, am aflat şi eu cum ai aflat şi matale, cum spune toată lumea că nu i se mai dă de urmă. Atât. M-am mirat. Ce era să fac? Dar la ruşi n-a trecut. Dacă o să-ţi spună cineva că era comunist şi spion, să nu crezi!

Se răsuci iarăşi, în felul lui chinuit, şi-l observă fără zâmbet.

— Îl ştiu, domnule M., de când eram amândoi de vârsta matale sau poate şi mai tineri. Ferma asta pe care ai s-o cunoşti într-o zi am făcut-o împreună. Pot spune că îl cunosc, te rog să mă crezi pe cuvânt.

— Înţeleg, spuse Gavril. (Deşi nu e deloc sigur că înţelegea.)

— Ăsta a fost primul lucru despre care am venit azi să vorbim. Celălalt e că avem aici, la noi, două suflete necăjite. M-am gândit că trebuie să ştii asta.

— Ştiam, spuse Gavril. Bănuia de fapt că trebuie să fie vorba de stăpânul hulubilor şi de rusoaică, de moşiereasa culeasă din viscol. Am aflat. Dar nu i-am văzut.

— Se ascund, explică celălalt laconic, ca şi cum n-ar fi auzit.

— De mine?

— De toată lumea. Le e frică.

Se apropiase între timp şi căruţa. Căruţaşul coborî. Voia, desigur, să-l ajute pe bătrân să urce, dar acesta îl îndepărtă şi, luându-l de braţ pe Gavril, îl forţă să mai facă împreună cu el câţiva paşi.

— Mai vreau să te întreb un lucru şi plec, şopti el ca să nu fie auzit. Cineva spunea că în ziua de azi tinerii de vârsta matale, cei mai buni dintre ei, sunt toţi legionari. Nu ştiu, poate e aşa, poate nu, noi, aici, la marginea lumii, nu ştim multe. Dar de la altcineva am aflat că acolo unde vine un legionar va fi sigur bucluc. Nu te supăra că te întreb, eşti cumva legionar?

La această parte finală a discuţiei lor, care nu era o discuţie obişnuită, Gavril va reflecta mai târziu nu o singură dată.

Prima sa reacţie, fiind luat pe neaşteptate, fusese de agasare. Într-o oră sau poate mai mult de când erau împreună se adunaseră totuşi prea multe întrebări. Aceasta din urmă, care lăsa şi impresia că îi cere cumva socoteală, nu-i plăcuse deloc. Nu-i făcea plăcere nici să vorbească despre sine, mai ales în faţa unui străin. Altcuiva i-ar fi zis de aceea ceva direct şi brutal. Cu acest moşneag care respira cu dificultate, ofta şi tuşea la fiecare mişcare era însă mai complicat; nu se grăbi să-i răspundă…

Ţinut de contabil cu braţul lui slăbit, care prin surtuc şi cămaşă părea o proteză făcută dintr-un băţ subţire, Gavril M. ridică din umeri:

— Nu-mi place politica, bade Onofrei. Nu-mi place, nu mă interesează şi nici nu mă pricep.

Pentru amândoi era o încheiere satisfăcătoare.

— Dacă nu greşesc, eşti bucovinean de-al nostru, îi mai spuse bătrânul înainte de a se aburca în căruţă, cercetându-l cu ochişorii lui în care licărea aceeaşi scânteie bizară, şi Gavril confirmă: era de loc, într-adevăr, din Bucovina de sub munte. E bine, atunci, e bine…, suspină celălalt. Trag nădejdea că o să ne-nţelegem. Doi bucovineni e musai să se-nţeleagă, orice-ar fi…!

*

Era încă devreme, judecând după soare – calculă Gavril M. privind în urma căruţei din care se vedea bine, îndepărtându-se, ca un clăbuc de săpun, doar cortelul roz al contabilului –, o oră din prima jumătate a dimineţii.

De ce se încăpăţânase? Poate pentru că toată lumea se îndoia că de la seceta îngrozitoare mai există ceva care poate fi salvat, va încerca el să explice mai târziu. Era însă şi prima sa hotărâre importantă de când sosise la fermă. Experienţa, dar şi ce ştia din şcoală îl învăţaseră că nu e înţelept să te năpusteşti când pui oameni la lucru, însă, mai ales, atunci când e vorba de bani care nu-s ai tăi… Pe de altă parte, ceva mai puternic, infinit mai puternic decât luciditatea îl făcea să nu mai aibă răbdare. Adevărul e că nu-şi propusese să dovedească nimic. Poate pentru că era imposibil. Iar imposibilul, ca un vârtej nebunesc, i se păruse mai important ca orice. Râvna păcătosului îi place lui Dumnezeu, îşi va mai aminti el că-i trecuse prin cap tot atunci. Nu era deloc uşor de descris ce se întâmpla în sufletul lui în acea dimineaţă din primăvara anului 1934.

Mai trebuia, îşi dădu el seama, să se spele şi să se bărbierească rapid. Curios, dar de câteva zile n-avea senzaţia de foame. Privi cu acelaşi frison de nerăbdare cerul curat, cu strălucirea lui dureroasă pentru retină: nu exista nicio scamă de nor. Totodată simţi bucuria uriaşă şi, simultan, strângerea de inimă care sunt ale tuturor începuturilor, când deschizi larg ochii şi te pregăteşti să faci primul pas. Gândul urmă imediat după asta, ca un răspuns la întrebare. Era atât de liber şi de singur, încât neputinţa aproape că îl paraliza. Toată conştiinţa i se concentră într-o fulgerare asupra acestei minuscule ferestruici prin care se putea arunca o privire dincolo.

— Doamne, îşi spuse în şoaptă. Dă-mi ploaie!

Nu putea să o facă în văzul lumii, locul din curtea conacului unde se afla fiind deschis în toate direcţiile, dar în gând săvârşi gestul cuvenit. Îngenunche ca să se roage cu palmele împreunate şi fruntea plecată până în pământ.

Atunci, o clipă, închizând ochii, îi apăru şi Tina. Şi îşi aminti, pentru că văzuse de multe ori cum fac ţigăncile farmece pentru ploaie, cu crenguţe de salcie împletite pe cap şi în pielea goală. Închipuirea apărută în faţa ochilor minţii fu atât de intensă, încât tresări speriat. De unde-i venea? Se închină grăbit de câteva ori, strângând pleoapele ca să-l alunge pe Cel Rău. Doamne, iartă-mă şi dă-ne ploaie! repetă el de câteva ori.

3

Primul dintre cei fugiţi de la fermă revenise, aşa cum se ştie, înainte să cânte cocoşii de miezul nopţii. Era un semn bun. Să existe neapărat un paznic de noapte făcea parte din regulile de pe vremea lui Wagner, pe care Gavril M. nu considera că trebuie să le schimbe. Chiar şi prin atât de puţin, începea totuşi să se instituie ordinea de care toată lumea va ţine seama în cele din urmă.

De întoarcerea a încă doi sau trei luă cunoştinţă atunci când hotărî să dea o raită pe câmp, la crăpatul de ziuă. Fără ca el să o mai fi cerut, un băiat de la grajduri îi aduse imediat şaua, după ce altul îi scosese între timp armăsarul. Ca proaspăt stăpân, el abia începea să descopere aceste reguli vechi despre care încă nu-i vorbise nimeni. Se mai apropiaseră câţiva dintre cei reveniţi în caz că ar fi fost nevoie de ei şi băgase de seamă, cu ocazia asta, că, la fel ca paznicul de noapte, fiecare ştia ce are de făcut. Ar fi trebuit să-i numere? Nu se gândise la asta atunci.

Imediat după aceea, pentru că în ziua următoare hotărâse să înceapă prăşitul, timpul începu să curgă însă după alte reguli, mai aspre, ca în orice campanie. La lucrările mari de peste an, unde era şi înainte nevoie de multă mână de lucru, Wagner obişnuia să angajeze cu ziua şi oameni din sat. Aflând ce are de gând noul administrator, aceştia sosiră din zori şi-i găsi adunaţi în curtea fermei, unde-l aşteptau cu capul descoperit şi fără să scoată o vorbă. Lucrurile începeau să capete astfel o oarecare noimă, ca şi cum s-ar fi aşezat de la sine într-un tipar. Aşa se face că următoarea hotărâre o luă sub semnul aceleiaşi urgenţe.

N-ar fi avut prea multe alte soluţii la îndemână dintre care s-o aleagă pe cea mai bună şi nici cu cine să se sfătuiască în această alegere. Se cuvenea poate să-l întrebe măcar pe atotştiutorul contabil. Hotărâse însă pe loc, fără nicio ezitare, să nu apeleze la el, ieşind astfel şi din amorţirea incertitudinilor începutului. În schimb, paznicul de noapte, cu care schimbase doar câteva cuvinte, îi făcuse o bună impresie şi nu-l uitase. Trimise pe cineva să-l cheme. Acesta apăru imediat. Se numea Suditu Petrică. Lui îi dădu în grijă pe toţi cei adunaţi în curte, lucru care nu păru să-l surprindă. Cum lucrase şi în alţi ani la culturile de sfeclă-de-zahăr, ştia despre ce e vorba; se înţeleseseră în câteva cuvinte.

Părea a fi – îşi va spune de mai multe ori mai târziu – o alegere justă, deşi nu era cu totul exclus să se fi înşelat, ca totdeauna când e vorba de oameni. De altfel, era una din acele decizii pentru care niciodată nu e timp de răzgândire şi care, când începi ceva important, cum era cazul său, se iau cumva la noroc.

Teama apăru, la fel, de la sine. Începuse să-i dea târcoale, deşi n-o lua în seamă, din prima clipă. Îşi spusese ulterior: venise cu ea şi o purtase cu sine tot timpul. Trezindu-se noaptea, primul gând era la secetă şi, cu urechea la pândă, fără să-i fie prea clar ce speră, descoperea liniştea acolo unde o lăsase în noaptea precedentă, suspendată deasupra câmpiei, ca şi bolta cerească.

Vântul fierbinte de la răsărit începea în acele zile de mijloc de mai după-amiază şi se obişnuise destul de greu cu suflarea lui dogoritoare care astupa urechile şi obliga oamenii să strige unul la altul ca să se înţeleagă. Şi se oprea brusc înainte să răsară luceafărul de seară, lăsând în urmă câmpia pârjolită şi un vid la fel de asurzitor care, exact la miezul nopţii, cu puţin înainte de primul cântat al cocoşilor de dincolo de Nistru, îl făcea să sară din vis şi din pat speriat că a început ploaia şi el nu ştie.

Învăţase cum e la oraş şi, în beznă, după ce-şi venea în fire, mai întârzia ca să viseze cu ochii deschişi: o rafală jucăuşă de vânt şi domnişoarele ieşite la plimbare pe bulevard care-şi strâng ţipând speriate poalele rochiilor, o pălărie smulsă de pe creştet şi stăpânul ei fugind împleticit ca s-o prindă, geamul uitat deschis, izbit şi făcându-se ţăndări undeva la etaj… Aici în schimb reuşea doar să facă să fiarbă mustul bălegarului de la grajduri şi spulbera roiurile sâcâitoare de muşte albastre. Mai ales în câmp deschis se vădea necruţarea acestui curent de aer încins, care e tăios ca o sabie.

Şi totuşi nu teama îl făcu în acea zi să sară în şa imediat după prânz şi să plece în goană spre luncă. (La lumina puternică a zilei, grijile erau mai importante decât orice teamă.) Petrică Suditu îl zărise venind, căci un călăreţ e vizibil de departe, şi alergă să-l întâmpine, ca de obicei. Ştiau amândoi că era unul din acele controale din a doua parte a zilei, care nu se lungea, nefiind nimic nou de văzut. Un băiat veni în fuga mare ca să preia calul la marginea ogorului. Gavril descălecă şi porni înainte, zilierul urmându-l la jumătate de pas.

Aşa cum era stabilit, prăşitorii ieşeau în luncă încă înainte să se lumineze, pe răcoare. Până se ridica soarele şi începea arşiţa cea mare, se lucra totdeauna cu spor. Cu vântul care acum sufla cu putere din faţă şi strigând tot timpul ca să se facă auzit, cam asta spunea şi Petrică. Nu era însă nicio schimbare faţă de zilele dinainte. Poate doar această răsuflare dogoritoare de cuptor, parcă mai fierbinte ca de obicei, şi trâmbele nesfârşite de praf de la ţărâna răscolită şi mărunţită de sape. Străbătură rapid distanţa până în partea dinspre Nistru a ogorului, de unde mai încolo era doar fâşia îngustă de trifoi. Tot acolo erau şi umbrarul cu iarba măcinată de tălpi şi pământul bătătorit, urcioarele puse în par după spălat să se coacă la soare, cofa cu apă, nişte boccele şi vatra unde se făcea fiertura la amiază într-un ceaun de douăzeci de litri. De aici se vedea bine şi suprafaţa prăşită de dimineaţă, pământul cu o nuanţă mai închisă pe care soarele nu apucase să-l ardă şi să-l decoloreze. Se vedea şi ceea ce explicase Petrică Suditu: nu mai era mult…! Câteva clipe, cu ochii mijiţi din cauza prafului, Gavril M. îşi revăzu în minte calculele pe care le mai verificase de zeci de ori: era bine…!

Malul românesc al fluviului era aici înalt şi abrupt. Undele verzui, liniştite, tăiate din când în când de câte un barcaz stubgher şi de păsările albe de baltă păreau din altă lume decât solul copt, praful roşcat de deşert, suflat în toate părţile de răbufnirile vântului. Imediat deasupra malului, trifoiul crescuse sănătos şi vital, de un verde gras, bătând în negru, când îl priveai de departe, asta pentru că-l ajutau firişoarele slobozite în adâncime ale rădăcinilor… Doar câţiva paşi mai încolo, pe unde trecuseră de dimineaţă prăşitorii, coaja arsă de soare dintre tulpiniţele ofilite de sfeclă îşi epuizase de mult orice urmă de umezeală. Mai departe, încovoiaţi, cu vântul din faţă, oamenii avansau ca nişte furnici negre pe linia pâlpâitoare a orizontului şi din când în când se auzeau până aici izbiturile înfundate, seci ale tăişului de oţel în crusta întărită ca piatra. Nu-l speria această ameninţare continuă a secetei, de care toată lumea, şi cei de la Camera Agricolă din Cernăuţi, ţinea să-l asigure că nu va scăpa. Gheara din gât care stătea acolo neclintită era, dimpotrivă, datorită încrederii sale nesăbuite că va reuşi în pofida tuturor să salveze tot ce se poate salva, dacă nu chiar mai mult. Cum s-o explic? se întrebă. Începea să se resemneze că e imposibil.

Cu două zile înainte avusese un schimb foarte aspru de cuvinte cu moş Onofrei din exact acelaşi motiv. Bătrânul contabil urmărise până atunci fără să spună o vorbă ce face „băiatul“, dar şi fără să-l aprobe sau să-l încurajeze. Nemulţumirea sa, pe care şi-o recunoscuse totuşi în cele din urmă, era că Gavril îi reprimise la fermă pe Sudiţi. Surprins, înţelegând că i se cere socoteală, ca şi cum ar fi avut şi alte soluţii, Gavril îi răspunse ceva scurt, neglijent şi, aşa cum îşi dădu seama imediat, nepoliticos. Acest fel de a se pripi, chiar şi dacă nu era cazul, era un defect pe care şi-l mai reproşase şi altă dată. Acum, roşi imediat până-n albul ochilor.

Moş Onofrei nu pierduse nicio secundă din această exasperare poate prea violentă şi, în tot cazul, nelalocul ei, dar reacţionă ca şi cum n-ar fi văzut nimic. Cearta lor – dacă se poate vorbi de o ceartă – se terminase de fapt.

— Suntem acuma noi între noi şi nu ne aude nimeni, îşi drese el vocea. Putem vorbi deschis? Cei mai tineri, continuă fără să aştepte încuviinţarea, ca matale, nu ştiu, dar înainte aveam nişte reguli. De-o pildă, încă din vechime, în Bucovina noastră venea lume peste lume, de te miri unde. Au venit unguri, sate întregi, care-s şi azi. Înaintea lor au venit moroşenii care s-au aşezat pe moşiile mănăstireşti. Cei mai mulţi au fost nemţii şi austriecii, dar asta la început. După ei au venit ruşii, care au adus cu ei puhoiul jidovilor. Şi nu numai pe ei… Numai că era o regulă şi la toţi li se ţinea socoteala. În Viena se ştia şi de baba chioară din creierii munţilor cum o cheamă, câţi feciori are şi cum îi cheamă pe fiecare din ei… Îţi spun asta numai matale: uite că acuma au venit românii şi au stricat rânduielile. Se opri aici, evitând privirea „băiatului“, care asculta în picioare, încruntat. Dumnezeu îţi poate da o ţară nouă şi mare, faină… Dar dacă n-ar fi străinii să aibă grijă de toate… peste tot, unde te uiţi, numai străini… ce-ar fi? La ce se pricep românii noştri? Nu te supăra, se pricep să fure şi să mintă…!

Adevărul e că Gavril remarcase cum de la o zi la alta numărul celor din familiile Suditu (pe toţi îi chema Suditu) creştea continuu. Erau, într-adevăr, alt tip de ţărani decât băştinaşii din Bucovina, parcă altă rasă, adică oacheşi, spânateci, cu părul des, negru-albăstrui, dar asta era o observaţie căreia nu merita să-i dea importanţă. Nu reuşise să afle însă unde fuseseră înainte, locul exact; la întrebările lui puneau capul în pământ şi se vedea că le e frică. Erau toţi desculţi şi în zdrenţe, scheletici, cu pielea înnegrită, ochii duşi în fundul capului şi obrajii supţi, iar dinţii – ca la cai sau la morţi – rânjiţi printre buzele vinete. Ochii le străluceau în schimb de foame, de flămânzire îndelungată, mai bine zis, ca de febră. Aşa cum fusese hotărât, în prima dimineaţă ieşiseră însă toţi la lucru, cu mic, cu mare, pentru că în cursul nopţii reveniseră şi femeile, câteva cu copii, iar atunci când îi numără – prima numărătoare – constată că nu erau prea mulţi sau nu atâţia încât să-l îngrijoreze. Pentru contabil, care-i cunoştea dinainte, conta faptul că niciunul din Sudiţi n-avea acte, lucru cu care aceştia fuseseră obişnuiţi în Vechiul Regat, de unde veneau, dar care nu era permis aici, chiar la frontiera ţării. Apoi, câţiva fuseseră la furat în sat, unde pusese mâna pe ei jandarmul, care-i bătuse crunt. Fără s-o recunoască deschis, Gavril îi dăduse până la urmă dreptate bătrânului: tifosul putea izbucni şi din mai puţin de atât. Fără doctor la fermă, dar şi departe de sat, unde şi acolo erau doar un felcer şi-o moaşă – încă şi mai departe de oraş –, izbucnirea unei epidemii ar fi fost cel mai rău lucru care se putea întâmpla. (Moş Onofrei invocase şi morţii de tifos din timpul războiului, dar şi de după aceea, al căror număr exact nu-l mai ştia nimeni…)

Nu avusese în vedere nicio clipă înainte complicaţiile fără capăt care apar atunci când un număr mai mare de oameni sunt puşi să stea împreună şi care puteau deveni mai importante decât nişte zeci de hectare compromise din cultura lui de sfeclă-de-zahăr. Le întrezărise fulgurant, dar suficient ca să se sperie. Imediat după discuţia cu moş Onofrei trimisese pe cineva să-l cheme la el pe Petrică Suditu.

— Am auzit că aveţi râie şi păduchi…, îi spuse direct. Şi, cum zilierul tăcea, adăugase: Arată-mi mâinile!

După o zi de lucru cu sapa în câmp, după câteva zile, de fapt, despre nicio cămaşă nu se mai poate zice că e curată. Pânza cămăşii zilierului era cenuşie de la sudoare şi praf şi la fel erau şi izmenele zdrenţuite. Pe labele picioarelor goale, croite, ca şi mâinile, după măsură mare, murdăria veche se încrustase, dar nu se vedeau niciun fel de bube şi nici râie. Gavril M. avea obişnuinţa acestui tip de control de la vite, pe care învăţase ce trebuie cercetat şi unde anume. Brâul strâns pe mijlocul vânjos al omului şi privirea întunecată, care nu se ferea, arătau totuşi că nu e vorba de un bolnav şi nici de un milog, cum erau atâţia după război în pieţe sau la uşa bisericilor.

La cererea lui, care era oricum neobişnuită, acest corp deşelat, osos, cu oase mari şi tendoane ca nişte frânghii, avusese o primă intenţie de refuz şi împotrivire. Repetase poruncitor:

— Hai aproape! Arată mâinile…!

Cercetase apoi mâna desfăcută, când Petrică Suditu îi oferi braţul ridicat, recunoscând ce ştia prea bine, adică bătăturile tari ca osul, gălbui, din podul palmei şi pielea degetelor întărită şi îngroşată, cu care poţi lua un jar din vatră fără să simţi arsura. Avusese el însuşi odată râie care se vindecă greu, doar cu pucioasă pisată mărunt şi topită în seu de oaie şi care arde locul uns. În lumina crudă a soarelui şi de aproape, prin cămaşa zdrenţuită se vedeau pielea spânatecă şi oasele descărnate ale pieptului, ca ale unui schelet, dar suprafaţa dintre degete era curată şi fără urme cicatrizate de bube. Asta-l făcu să ezite: să-l mai caute şi-n cap de lindeni, ca la şcoală, ar fi fost totuşi prea mult.

— Am avut, boierule, săru-mâna, recunoscu şoptit zilierul, învins de acest examen cu care se vedea că nu e obişnuit. Ne-a vindecat ţiganca mai demult.

— De râie?

— De toate… Suntem sănătoşi, nu te teme.

Gavril se încruntase nemulţumit.

— Slavă Domnului, apă aveţi destulă, îi comunică el sec şi-i arătă în direcţia Nistrului. Ţine minte un lucru: nu vreau să aud de râie. Fă bine, pentru că aşa ne-am înţeles, şi pune-ţi oamenii să se spele. Pentru haine, faceţi leşie, dar să vie cineva să-i dau bani să fugă până-n sat să cumpere şi nişte săpun. Femeile să se dea pe cap cu gaz, du-te la Tina să vă dea gaz. Dacă văd că nu faci cum spun, pun pe cineva cu o foarfecă să vă tundă ca la armată. Şi pe care-l prind cu râie – spune-le şi asta – îl expediez imediat de-aici.

— Facem leşie diseară, strigă după el omul cu vorbirea moale, cântată a celor de pe Valea Siretului.

Dar în tot timpul acestui scurt schimb de cuvinte se văzuse că nu înţelege prea bine ce vrea de la el „boierul“ cu care în alte privinţe n-avusese niciun necaz.

Îi verificase în zilele următoare de la distanţă. În zori, când încă era negură şi răcoare, îi văzuse înghesuindu-se tăcuţi, zgribuliţi, la halăul de la fântână, chiori încă de somn, dovadă că nici nu observaseră că-i priveşte. Ca şi pe malul fluviului, n-aveau de ce se zgârci aici la apă. Ca şi cum ar fi săvârşit un ritual, ei îşi treceau însă doniţa plină din mână în mână cu mare grijă să nu se verse un strop. Luau apoi pe rând o gură de apă şi o scuipau în căuşul palmelor. După care îşi frecau palmele umezite şi le treceau peste ochi şi obraz, unii o singură dată, alţii de câteva ori. O luau la fugă imediat după asta, ştergându-se din mers cu poala cămăşii.

Plin de o furie rece, neputincioasă, Gavril M. îi dăduse dreptate lui moş Onofrei, care credea că nu se poate face nimic cu aceşti români, cum îi numea el pe toţi cei veniţi încoace din Vechiul Regat. Ar fi trebuit să controleze – el personal, şi nu Petrică sau altcineva – ce-au făcut cu săpunul din care fiecare primise o bucată. Ar fi trebuit şi apă caldă, pentru care existau şi oale, şi lemne de foc. Dar şi să-i înveţe cineva cu ea. Trebuia şi nişte sodă – şi-şi notă să cumpere urgent sodă de la prăvălia din sat. Sau să verifice el însuşi felul cum femeile Sudiţilor fac leşia. Poate; nu poate, sigur: tuturor acestor oameni le trebuiau şi alte straie, cu toate că nu era treaba lui să-i îmbrace. Îi mai trecuse prin cap să facă rost de o etuvă. Unde văzuse una abandonată? se întrebase, dându-şi seama în acelaşi timp că nu ştie cum anume funcţionează etuvele. Ce mai era sigur? Sigur era că de el le era frică şi n-ar fi îndrăznit să i se împotrivească, indiferent ce hotărâre lua.

Adevărul cel mare pe care îl recunoscuse în sine mai greu e că n-avea nici timp şi nici banii trebuitori pentru toate astea. Şi poate nici vocaţie şi nici răbdare… Era încă o zi începută cu acest sentiment opresiv al timpului curgând cu o viteză înspăimântătoare (şi în care nu reuşeşte să facă aproape nimic), dar şi cu o furie îndreptată spre sine însuşi, vinovatul cel mare şi păcătosul…

Trecuse însă de atunci parcă o sută de ani… Ca de obicei, împreună cu zilierul care-l însoţea peste tot, mergea acum cu paşi mari, grăbit, printre rânduri, oprindu-se din loc în loc ca să verifice calitatea lucrării. În frunzele ofilite mai exista totuşi viaţă, dar afânarea pământului cu sapa nu reuşise să facă mai mult, adică să le dea şi un plus de vlagă, iar uscăciunea strângea tulpiniţele peste tot ca în cleşte. Ce trebuia să caut? se întrebă. Nici el nu ştia prea bine… Se opriră în cele din urmă sub umbrarul din marginea ogorului.

În vastitatea spaţiului neted al stepei, peste care sufla vântul după-amiezii şi cutreierau vârtejurile de praf, iluzia de o clipă era că totul a încremenit. Din locul unde ajunseseră cu sapa femeile, cu tulpanele legate peste obraz din care erau descoperiţi doar ochii, şi avansau încet, cu câte un sfert de pas, până-n capătul ogorului – calculă el, mijindu-şi ochii –, nu mai era într-adevăr foarte mult. Refăcu în minte socoteala ştiută pe dinafară: în zile de lucru şi bani, totul înmulţit cu numărul oamenilor pe care el ţinuse morţiş să-i trimită aici. Cifrele nu erau exagerat de mari ca să-l neliniştească, cel puţin deocamdată.

Neaşteptata, ciudata discuţie despre ploaie avusese loc atunci. Imitând-o pe ţigancă, pe care se vede că o auziseră vorbind cu el, zilierii i se adresau cu „domnişorule“. Gavril tresărise surprins atunci când, dând peste el în prima noapte petrecută la fermă, Petrică Suditu îi spusese „boierule“. Era ca şi cum ar fi avut loc o substituire de identitate pe care o acceptă neglijent, dar un vag sentiment de vinovăţie îi spunea că şi profită de asta. Acum, respectându-i tăcerea reculeasă, Petrică Suditu rămăsese deoparte, ca să nu-l tulbure. Îi era însă sete şi Gavril îl auzi apoi cum fornăie zgomotos şi cum scuipă praful care-i astupase nările şi pe care-l simţea pe limbă şi scrâşnind între dinţi, cum îl simţea şi el însuşi. Şi-l mai observă cum, după ce-şi şterse cu dosul mâinii buzele crăpate, îngenunche lângă doniţa cu apă. Doniţa nu era atât de grea încât să n-o poată ridica la gură. Fie că aşa-i plăcea, fie din obişnuinţă, zilierul îngenunche totuşi şi, tot cu zgomot, sorbi întâi o gură pe care o scuipă. După care, cu toată faţa scufundată sub oglinda apei, bău lacom, cu o poftă enormă, oprindu-se doar ca să iasă deasupra şi să respire. Mulţumit, uşurat, răcorit, îşi îndreptase după asta spinarea şi îl privise zâmbind.

— Vine ploaia, domnişorule! Vine, vine!

La acest anunţ, care era şi pe o notă ciudată de veselie, Gavril M. nu se aştepta. Până în acea zi nu găsise de cuviinţă să împărtăşească cu zilierii îngrijorările lui în privinţa secetei. De data asta, ca orice ţăran, deşi de multă vreme nu se mai considera astfel, ridică reflex privirea spre cer. Bolta enormă de deasupra câmpiei păstra însă aceeaşi puritate sticloasă, decolorată de continua nebunie arzătoare a soarelui şi fără cea mai mică scamă de nor.

— A fost ţiganca să ne spună că a făcut farmece, explică celălalt. Ne-a zis că plouă precis. Poate chiar mâine.

Cu un zâmbet distrat, Gavril M. se întoarse spre el ca să-l privească atent, fără să dea niciun semn că a auzit ce i s-a spus (deşi auzise perfect). N-ar fi mers până acolo încât să creadă că zilierului îi arde de glume. Asta visase însă şi el: un fel de minune. Coincidenţa îi provocă însă o vagă crispare. În problemele sale cele mari la care se gândea în singurătate, la visurile sale secrete nu-i făcea nicio plăcere să descopere că mai e cineva care asistă şi poate chiar trage cu urechea. Surprinsese de câteva ori privirea neagră şi iscoditoare a ţigăncii fixându-l cu atenţie şi se crispase şi atunci, ca la o atingere. Nu se aştepta să afle că, fără să fi schimbat cu ea o vorbă despre secetă, ea cunoştea însuşi conţinutul rugăciunilor lui de fiecare zi, ba chiar vorbea despre asta cu zilierii.

Dar chiar nu se aştepta? Dacă ar fi răspuns doar faţă de sine, ar mai fi fost la fel de categoric în acest refuz? Pe cine refuza, de fapt? Cu aceste întrebări în minte, în egală măsură prosteşti şi fără sens, absorbit şi tăcut, străbătu cu paşi mari distanţa până unde lăsase calul, încălecă şi porni în goană spre fermă.

4

De dimineaţă, după altă regulă veche, cineva pleca în zilele de lucru cu trăsura ca să-l aducă încoace pe domnu’ Buliga, cum îi spuneau toţi cei de la fermă contabilului, iar seara, tot un băiat, unul dintre Sudiţi, îl ducea acasă, în sat. Nici aici nu era nimic de schimbat. Una din primele decizii luate de Gavril M. fusese, de altfel, aceea de a separa ce e urgent, important, de ce poate fi lăsat pentru mai târziu. Iar trambalarea zilnică a bătrânului dintr-o parte în alta, cu încă cineva care să-i aibă grija, cu toate că nu-i plăcea, făcea parte din a doua categorie.

Aşa se face că, împreună, începuseră prin a lua la rând vechile acte ale fermei, câteva ore, dimineaţa, zi de zi. Cu toate că simţise că nou-venitului nu-i face plăcere, aproape la fiecare hârtie contabilul îl pomenea pe dispărutul Wagner. Îi rostea numele, după care tuşea sec şi se încrunta, cu nasul vârât între file, ca să nu i se vadă ochii, şi de fiecare dată Gavril simţea că persoana sa e în chestiune. Era o mică revoltă secretă, un spasm de nemulţumire de fapt, o încordare interioară încăpăţânată şi un refuz caraghios, dar şi un gest prin care moş Onofrei ţinea să-i arate „băiatului“ că încă îi era fidel neamţului şi că nici n-avea de gând să renunţe, îl studiase atent, poate bătrânului îi era cu neputinţă să trădeze… Cu această îndărătnicie, ca şi cu seceta, nu se putea face nimic şi Gavril sfârşi prin a se resemna. De altfel, în toată Bucovina pe unde umblase cunoscuse destui intelectuali, dar şi ţărani rămaşi încă şi acum fideli amintirii împăratului şi Austriei – şi Vienei, mai ales, pe unde niciunul n-apucase să ajungă vreodată –, dispreţuind în acelaşi timp, cu un zâmbet subţire, cifrat, tot ce venea din Regat… Aşa că la pactul său iniţial cu moş Onofrei se adăugase şi această referinţă cumva abstractă, aşa cum e semnul plus la adunare: Wagner, adică ceva obligatoriu, deşi gol de conţinut şi mai ales fără eventuale comparaţii între ce a fost şi ce e.

Celelalte tabieturi ale contabilului se dovediseră treptat mai benigne şi el le acceptase prefăcându-se că nici nu le observă. În încăperea stabilită pentru a fi birou de acelaşi Wagner şi unde supravieţuiau dulapurile cu hârtiile fermei ţinute sub cheie, moş Onofrei avusese mereu scaunul lui la masa de pe colţ, cu o pernuţă tocită de vechime de pus sub fund. Avea şi două călimări, tot numai ale lui, câteva condeie şi o rezervă de peniţe, cerneală, tamponul cu sugativă şi gume, mai multe creioane, toate într-un sertar a cărui cheie o păstra în buzunar. Din acelaşi sertar scotea mânecuţele de satin negru cu elastic pe care şi le trăgea pe braţe, peste cămaşă, înainte de a se apuca de treabă. După care, ca şi cum ar fi plonjat într-o apă foarte adâncă, în valurile verzui ale Nistrului, de pildă, cu bulboanele săpate la coturi, sub mal, se scufunda în câte un vraf de hârţoage cu o totală indiferenţă faţă de ce se întâmplă în jur. (Din cauza asta, nemulţumirea lui faţă de reîntoarcerea Sudiţilor durase doar câteva minute.)

Era dimineaţă, în birou se aflau doar ei doi şi nu peste mult începea să se insinueze de afară, din parcul sălbăticit, pe unde nu se mai abătea nimeni, liniştea grea, grasă a vegetaţiei care distila continuu clorofila şi mai răzbătea – estompat, ca de la o depărtare uriaşă – uguitul hulubilor lui Herr Franz din pod. Se mai auzeau şi scârţâitul peniţei de oţel pe hârtie şi trosnetul scaunului la câte-o mişcare a corpului sau, alteori, afară, câte o voce înăbuşită chemând pe cineva, zgomotul roţilor unei căruţe. Din când în când, ca sub apăsare, bătrânul ofta sau murmura ceva pentru sine. Erau cuvinte fără sens, datorate efortului sau concentrării, dar şi răbufniri ale unui monolog misterios care nu se întrerupea niciodată.

Nici în pauzele pe care şi le acorda sieşi moş Onofrei nu ieşea din muţenia lui, dacă nu era întrebat. Putea fi un drept acordat celui mai mare în rang – de a adresa întrebări sau de a face comentarii. Şi nu era deloc exclus ca şi asta s-o fi învăţat tot de la Wagner. Cu acea subtilă viclenie a bătrânilor, dedusă dintr-o lungă experimentare a eşecurilor, înţelegea să tragă un profit şi pentru sine, căci tăcerea poate fi şi odihnă şi voluptate. Îşi făcea în aceste pauze câte o ţigară cu aceleaşi degete tremurătoare, pentru că încă nu era complet refăcut, după tipicul ştiut: foiţă, mahorcă, amnar, iască. Pufăia apoi şi tuşea, curăţindu-şi de flegme gâtlejul, iar încăperea se umplea de fum acru. Cu aceeaşi ritmicitate hipnotică de ceasornic ieşea mai târziu să se uşureze, deplasări care umpleau de ecouri vastele spaţii vide de la parterul conacului. Păşea poticnit, cu călcătura nesigură şi slăbită, de om abia ieşit din boală, şi totuşi provocând trosnetele duşumelei străvechi la fiecare pas. Rămas pe loc, Gavril ciulea urechea urmărindu-i traseul prin obscuritate spre uşa din dos când se auzea şi câte un cuvânt sau mai multe, spuse tare, răstit; erau însă cuvinte pe care moş Onofrei şi le adresa sieşi… În fine, drumul de întoarcere îl străbătea tot bodogănind, dar satisfăcut, uşurat, se aşeza pe locul lui la măsuţa din colţ şi un timp oarecare se adâncea din nou în hârtii.

În câte un asemenea interval mai lung de linişte se declanşa, brusc, deasupra capetelor, în tavan, hârjoana nebunească a şoarecilor pe care, odată alungaţi din chilotele lui Wagner, Gavril nu-i mai văzuse şi nici noaptea nu-i auzea. Se vede că se refugiaseră în pod, laolaltă cu hulubii, şi îşi făcuseră culcuş în grinzile străvechi de acolo.

Ca unul de-al casei, familiarizat cu toate, contabilul nu lua în seamă şoarecii, deşi îi auzea şi el foarte bine. Era un fel de a sugera că e altă treabă, care nu-i revenea lui. Aşa că cedase grăbit şi definitiv totul – şi problema ca atare, dar şi prerogativa iniţiativelor.

Trebuie vorbit cu ţiganca, propusese el totuşi, în cele din urmă, scos din fire într-o zi de larma care se prelungea chiar deasupra capului său. Ca să-i scape de şoareci, numai Tina ştia ce e de făcut. După care, văzând că Gavril nu pare convins, îi povestise că o invazie asemănătoare de şobolani mari ca pisicile mai fusese cu ani în urmă. Se întâmplase însă la hambare şi grajduri, unde acei şobolani uriaşi muşcau vacile de uger ca să le bea sângele. Salvarea venise de la Tina, pe atunci o copilă. Cu un fluieraş de soc, meşterit tot de ea, cu un descântec, nu se ştie precis, luase după ea toată turma de şobolani pe potecă, prin parc, apoi peste câmp şi-i înecase în Nistru…

Deşi el îl provocase, Gavril ascultase surprinzătoarea propunere a contabilului fără prea mare interes. Ştia încă din copilărie cât de mare poate fi puterea unui descântec. (Uneori aceasta e uriaşă, înfricoşătoare.) În cele legate de munca sa, de care era atât de mândru, şi de cele învăţate în şcoală nu fusese însă ispitit niciodată să amestece vrăjitoriile.

Câteva clipe după mica poveste cu şobolanii, domni tăcerea. Bătrânul tocmai îşi răsucise altă ţigară şi era ocupat s-o aprindă. Ochişorii lui mici (ca de şoarece, îi veni în minte), în care strălucea satisfacţia misterioasă a provocării, nu-l slăbiseră însă o clipă.

— Să vorbesc cu Tina? se interesase Gavril sceptic, în cele din urmă. Crezi în asta?

Celălalt pufăi meditativ din ţigară, cu ramele subţiri din sârmă de oţel ale ochelarilor căzute pe vârful nasului. Ca şi cum n-ar fi auzit întrebarea sau socotind că e de preferat să nu mai ofere o dezlegare zadarnică, nu răspunse nici după aceea.

Din capul locului, banii despre care tocmai începuseră să discute se dovedeau mai importanţi decât orice altceva. Era în fine şi treaba lui, acceptase moş Onofrei – cu toate că nu doar a lui… Pe un ton sumbru, dar precaut, cum se şi cuvine când e vorba de un subaltern care nu-şi va permite să-şi mustre superiorul ierarhic, îi sugerase că măcar aici nu e înţelept să te năpusteşti. Măcar aici…! La câte-o întrebare, când „băiatul“ avea nevoie de vreo lămurire, răspunsurile lui deveneau însă vagi. Cu mari şi obositoare ocoluri, reieşi în cele din urmă că cel puţin deocamdată nu prea erau bani.

De bani Gavril M. se ferise totdeauna cu o prudenţă superstiţioasă, de sumele mari îndeosebi. Rămăsese, o recunoştea în sinea lui, şi aici ţăran. Ştia doar că pe zilieri îi va plăti la toamnă, după strânsul recoltei, aşa cum se proceda peste tot. Până atunci însă trebuia să le dea de mâncare. Or, slavă Domnului, provizii existaseră totdeauna în cămările de la fermă, pentru că era nevoie de oameni la lucru mereu. Măcar în această privinţă nu se punea problema de a face economii, şi nu se pusese nici pe vremea lui Wagner. Exemplul acestuia trebuia urmat şi în privinţa cheltuielilor curente, altele decât ce oferea ferma, şi aici pe listă se adăuga în fiecare zi altceva: potcoave, neapărat câteva foi de tablă pentru acoperiş, unsoare pentru osii, cel puţin zece coase noi şi încă multe, multe altele. Înainte, acest gen de cumpărături se făceau de la prăvălia lui Horovitz din sat, care, pentru fermă, dădea orice pe datorie. Şi, oricum, în caseta de oţel ale cărei chei moş Onofrei i le predase din capul locului erau prea puţini bani, pe care-i numărase neliniştit. Ce reieşea de aici? Discutaseră îndelung despre asta cu toate catastifele unde erau consemnate vechile socoteli înşirate pe masă, sub ochi. Ferma fusese administrată tot timpul cu mare grijă, aproape cu zgârcenie pentru fiece leuţ când trebuia cheltuit, şi asta se vedea din hârtii. În plus, nu ameninţau plăţi scadente, care să nu poată fi onorate, lucru cunoscut şi apreciat şi la Camera Agricolă.

Chiar dacă acest lucru apărea de neînţeles, cifrele arătau că aşa fusese şi mai demult. Şi, mai ales, că nu se poate altfel. Înaintea lui, Wagner fusese obligat să-şi facă, ani în şir, cumpărăturile pe datorie de la prăvăliaşul din sat. Socotelile lor, pe care Gavril ar fi vrut să le schimbe, se împotmoliră din nou. Jidanul nostru e om de treabă, îl încurajă moş Onofrei, care se şi ridică, îndreptându-se spre uşă pentru plimbarea sa rituală, lăsându-l singur pe „băiat“ cu gândurile sale. Nici de data asta nu existau prea multe soluţii, iar adevărul, de care nu se putea să nu ţii cont, era simplu: de fapt, ferma îşi fabrica inerţial propriul combustibil pentru a funcţiona şi îşi supravieţuia sieşi, chiar dacă într-un echilibru neverosimil, parcă suspendată la câteva palme deasupra pământului. La revenirea contabilului, hotărârea era luată. Până una, alta, facem ca Wagner.

— Trecem la vaci? propuse Gavril punând deoparte, în teanc separat, hârtiile cercetate până atunci. Fusese înainte vorba despre duzi.

Planul crescătoriei de viermi-de-mătase fusese al austriecilor, dăduse moş Onofrei prima filă. Era o hârtie groasă, gălbuie, având pe frontispiciu vulturul cu două capete şi la sfârşit sigiliile oficiale cu tuş roşu sau negru. Pagina era umplută strâns cu grafia gotică înflorită. Totul începuse, arătau aceste hârtii, cu duzii aduşi de undeva din Galiţia, fiind anexate, în ordine, formele de cumpărare şi de transport. Duzii fuseseră apoi plantaţi pe marginea şoselei, cu frunza lor, atunci când va fi momentul, urmând să fie hrăniţi viitorii viermi-de-mătase. Crescătoria trebuia să fie una model, iar Herr Franz urmase un curs special care şi el ar fi trebuit să dureze şase luni, dacă nu izbucnea războiul. Concentraţi şi el, şi Wagner, fuseseră însă expediaţi cu unul dintre primele trenuri pe front, undeva în Alpi. Planul căzuse baltă în cele din urmă, în perioada de după război, când nimănui nu-i mai stătea capul să crească viermi-de-mătase. Orice s-ar zice, rămăseseră duzii. Nu mai serveau la nimic, dar existau…!

Urmaseră, în schimb, vacile. Era ciudat: în al doilea an de după război, când încă bântuia tifosul, cineva de la Bucureşti, dintre noii stăpâni de acolo, dispusese – şi asta peste capul celor de la Cernăuţi – înfiinţarea unei ferme-model cu cincisprezece, mai întâi, apoi cu douăzeci de vaci Simmental. Corespondenţa purtată de Wagner cu Bucureştii era voluminoasă, dovedind complexitatea situaţiei, şi fusese strânsă într-un dosar separat. Aşa se face că, într-o bună zi, animalele mari şi greoaie, cu ugere enorme, cum nu se mai văzuseră niciodată prin părţile locului, şi mai ales cu ochii lor mari şi frumoşi – sublinie moş Onofrei, dând rapid foaie după foaie –, ochi parcă înecaţi în lacrimi de tristeţe, fuseseră debarcate în gară din vagonul special care le adusese până aici. Mai trebuia spus că, pe durata călătoriei, ceva se întâmplase cu una din vaci, care nici nu-şi mai revenise ulterior: exista procesul-verbal de constatare. Cu asta se deschidea un capitol separat, care era cel de pierderi. Cu toate că nu prea erau bani, din acelaşi ordin ministerial se ridicase şi un grajd special. Început imediat, în vară, terminat, în bună regulă, înainte de primul fulg de nea. Începuse să sufle însă crivăţul după Crăciun şi se mai îmbolnăvise o vacă. Tot atunci, în plină nebunie a viscolelor, le veni dintr-odată în minte că nimeni nu se gândise la taur. Ce e rasa? se opri aici contabilul, ca să-şi îndrepte spinarea. Nici la asta oamenii nu erau învăţaţi să se gândească serios. Rasa e ceea ce, ca şi la oameni, deosebeşte o seminţie bună de alta mai puţin bună. Una care vrea fân de lucernă, rădăcinoase tocate, vrea ţesălat zilnic, pretinde căldură şi curăţenie, o anumită temperatură a apei la adăpat şi încă multe altele: asta-i o rasă. Alta-i cea pe care o baţi cu parul şi-i dai coceni de porumb şi nu face mofturi. Scopul experimental iniţial, pe care Gavril ţinuse să-l afle, nu reieşea explicit din nicio hârtie. O a treia vacă scăpase în lucernă, se umflase… Fusese tăiată: exista iarăşi hârtia doveditoare. Răsfoise apoi plictisit zeci de asemenea procese-verbale, scrise cu creion chimic şi murdărite cu plombagină violetă şi care – o recunoştea şi moş Onofrei –, de la scrierea lor, odată depuse într-un dosar gros, nu mai interesaseră pe nimeni. Din punctul de vedere al contabilului, stiva dosarelor era un concentrat de viaţă, din care nu era omis nimic important: un animal mort se scade, în bilanţul anual apare pur şi simplu la pierderi. Adevărul era chiar maldărul de file aproape sudate între ele de mucegaiul subtil al vechimii, care acţiona ca un clei. Iar dosarele din dulapuri relatau pas cu pas viaţa la fermă, fără a omite nimic. În ce se întâmplase cu aceste animale aduse încoace, dovedindu-se imediat prea delicate pentru viscolele înspăimântătoare din lunca Nistrului, şi care nu fuseseră de niciun folos, nu se părea că e de sesizat nimic anormal…

Nimeni, nici măcar Wagner, nu reuşise să reconstituie exact de unde furaseră ruşii cei douăzeci sau chiar mai mulţi cai de rasă. Cea mai apropiată herghelie cunoscută era a unui prinţ Moruzi, pe lângă Fălticeni, până unde erau peste o sută de kilometri. Nu apăruse însă nicio dovadă despre caii ajunşi la fermă că ar fi fost de acolo, drept care nu existase nicio revendicare. Povestea era lungă şi complicată. Deşi intuia marea plăcere cu care i-ar fi depănat-o de-a fir-a-păr moş Onofrei, Gavril avusese un gest de nerăbdare: rămânea pe altă dată… Câteva lucruri trebuiau însă neapărat spuse. Că, de pildă, trupele ruseşti în retragere şi în debandadă de pe frontul de la Iaşi, la drept vorbind una din bandele de dezertori, rătăcind prin viscol în puterea iernii, nimeriseră din întâmplare la ferma unde se mai găseau uitate de toată lumea doar câteva femei. În patrie, departe, izbucnise revaliuţia şi rusnacii, beţi de fericire, se grăbeau să ajungă acasă. Dând aici de bine, de căldură şi de mâncare din belşug, de butoaie cu vin, de „guleai“, câteva zile uitaseră motivele de grabă dinainte. Asta până când, trecând o zi, două, trei, la un moment dat, pe neaşteptate, luase foc şi acoperişul conacului, cam pe-atunci când ruşii puseseră mâna pe-o garnitură de tren cu care să treacă podul peste Nistru şi-apoi mai departe… S-a văzut atunci că în vagoanele disponibile nu puteau fi urcaţi caii, n-aveau loc. Rusul, „pentru că tot vorbeam de rase“, îl făcu bătrânul atent pe „băiat“, care-i rasă proastă, un animal, o fiară, un sălbatic, la cai se pricepe ca nimeni altul şi-i iubeşte ca pe copiii lui. I-ar fi putut împuşca, aşa cum îşi împuşcaseră din capul locului toţi ofiţerii. În faţa cailor însă, inima de fiară se înmuiase. Şi uite că fiind adunaţi din preajma gării, de unde fuseseră abandonaţi, şi de pe uliţele înzăpezite ale satului, chiar şi din câmp, de femei, între care era şi Tina, pe atunci o copilă, caii fuseseră aduşi în grajdurile golite ale fermei, la adăpost. Fân era din belşug şi din cel mai bun. Şi grăunţe de toate felurile, destul ovăz. Wagner, revenit de pe front, găsise caii acolo, să se spele pe cap cu ei, ca singurul cu drept de a decide ce e de făcut, pentru că n-avusese nici el inima să-i alunge. Nu era simplu! Din capul locului această „pradă de război“ nu avea cum fi inclusă în efectivele scriptice de animale ale fermei de care se dă seama la finele fiecărui an. Un contabil ştie asta prea bine chiar şi într-o perioadă tulbure, cum era cea de după război şi Marea Unire, cu atâtea schimbări. Soluţia dorită de Wagner se amânase după aceea de la an la an, capitolul „cai“ rămânând neacoperit de legalitate, în sensul strict, „nemţesc“, al hârtiilor întocmite în bună regulă, cu toate ştampilele, avizele şi semnăturile cuvenite. Şi în tot acest timp cele şase iepe fătaseră, efectivul cabalin se mărise, Nuşka fiind un exemplu de mânz fătat şi crescut, hrănit, potcovit şi ţesălat, cum scrie la carte, învăţat, de bine, de rău, cu şaua şi zăbala pe spezele fermei.

Moş Onofrei făcu aici o pauză. La Cernăuţi, în evidenţele fermei aflate acolo, figurau ca un fel de concesie doar cei doi cai de la trăsura folosită de Wagner. Era o stare de fapt la care nimeni nu lăsase vreodată să se înţeleagă că ar dori să-şi bată capul cum, adică prin ce artificii, se ajunsese.

Ce facem? părea să însemne tăcerea contabilului, aţintindu-l pe deasupra vrafului de acte de pe masă, şi Gavril pricepu: el era unicul în măsură să decidă, împuternicit anume pentru asemenea hotărâri.

O să vedem, promise, simţind cum roşeşte până-n vârful urechilor, celălalt prefăcându-se că n-a băgat de seamă, aplecat şi iarăşi cu nasul vârât în hârtii.

Nimic n-avea limpezimea visată de la care să se poată începe ceva fără nelinişti şi gânduri negre.

5

Mai trecuse o zi când moş Onofrei îi reaminti de cei doi „oameni năcăjiţi“ ai fermei de care, luându-se cu treaba, uitaseră şi unul, şi celălalt.

— Cum să uit? se apără stingherit, cu toate că acesta era adevărul, uitase. Putem merge acum?

De căsuţa cu cerdac zidit din fundul curţii unde uşa de la intrare se vedea mereu închisă şi parcă ferecată – totul acolo părea de fapt părăsit şi pustiu – dăduse întâmplător cu ochii de câteva ori. În această privinţă, nu era nicio minciună când spunea că nu uitase. Herr Franz, austriacul orb sau doar invalid, era şi el pomenit adesea, după ce şi Tina, şi contabilul îi vorbiseră despre el. Acesta împreună cu rusoaica, de care ştia deocamdată tot din auzite, păreau, de altfel, să fie un capitol distinct din inventarul viu al fermei, împreună cu porumbeii şi vitele. Într-o noapte, spre dimineaţă, descoperise apoi licărul roşietic al unei feştile în geam. Iar înainte, în prima sa noapte, i se păruse că aude sunetul incert, nefamiliar, de vioară venind din aceeaşi direcţie. Le alungase cu o ridicare din umeri din minte, amânându-le pe toate pentru altă dată. Deşi tălmăcite mai riguros, acestea erau semne parcă anume ca să-i atragă atenţia că „oamenii năcăjiţi“ moşteniţi de la Wagner preferă întunericul şi distanţa şi nici ei nu ţin deloc să-l vadă şi nici să-i iasă în întâmpinare…

Numele lui Herr Franz, cum îi spunea toată lumea, îl găsise în catastifele crescătoriei de viermi-de-mătase, unde se consemnau cheltuieli mari, devenite pierderi, anulate după război, când toate se luau de la zero. Se mai aflau acolo, spre autentificare, semnătura lui tăioasă cu numele complet şi tot felul de însemnări cu aceeaşi grafie simplificată, fără bucle şi înflorituri, foarte uşor de recunoscut. Între Wagner şi mai domnosul subaltern Franz conflictul se iscase din nimic. Păruse un fleac, la care pe moş Onofrei nu l-ar fi invitat nimeni să arbitreze sau măcar să ia cunoştinţă. (Ca ţăran şi băştinaş, nici nu conta.) El se şi ţinuse departe, la cât mai mare distanţă şi de unul, şi de celălalt dintre superiorii săi pe linie administrativă, cărora nu avea căderea a le cere socoteală. Luase act la un moment dat doar de pretenţia lor de a se separa, Herr Franz, venit mai în urmă, cedându-i lui Wagner conacul prea mare şi părăginit, care nici nu-i plăcea, cu pretenţia de a se instala în cele două odăi mici, scunde din casa cu cerdac zidit din piatră, izolată trufaş, ca o cazemată, în huciurile dinspre marginea parcului. Ca şi contabilul, în camera din conac botezată „birou“ Herr Franz îşi avusese dulapul său, dar adus din conac dincoace, masa sa cu două scaune tapiţate, cu spătar, o policioară cu cărţile sale, pat cu strujac, o noptieră şi o oală de noapte şi încă nişte „amintiri“ cumpărate din iarmaroc sau din drumurile la oraş cu treburile fermei. Dulapul era cu schimburile spălate de Tina, cele două costume de sărbătoare puse pe umeraşe, câteva rânduri de încălţări nu noi, dar bine păstrate şi straiele de iarnă, căciulă şi palton îmblănit… Nu era puţin! Mai avea acolo şi avusese mereu tot ce-i trebuie unui bărbat singur: lingura şi castroanele lui, uneltele de bărbierit, de nepreţuit într-un loc unde nu sunt frizerii pe o rază de mai bine de o sută de kilometri, câteva perii, de haine şi de pantofi, oglindă ş.a.m.d. Poate mai importantă decât orice era totuşi scripca în cutie neagră, căptuşită cu mătase. Şi, lângă ea, pe aceeaşi policioară, două volume desperecheate dintr-o veche enciclopedie agricolă.

La anii cei grei de imediat după război, cu morţii de tifos şi foametea, moş Onofrei revenea cu poveştile lui dezlânate aproape zilnic. În acei ani, rănit grav, ca atâţia alţii, austriacul ajunsese din tranşee la un spital şi de acolo, după un timp, în curtea fermei „de la capătul lumii“ – cum el însuşi spunea mereu, cu un vag dispreţ, unde nu mai spera nimeni să-l vadă vreodată. Uite însă că un om din sat care-l ştia îl găsise într-o bună zi în gară, ologit, în cârje şi aproape orb, îl urcase în căruţă şi-l adusese aici.

Poate n-avea unde să se ducă altundeva… Destui gândeau astfel. Poate inima lui rămăsese în Bucovina, când a fost să aleagă. (Deşi, dacă e vorba de inimă, poţi greşi foarte uşor.) Erau, oricum, anii când mulţi foşti funcţionari austrieci îşi făcuseră băgăjelul şi părăseau această provincie revenită la România de care nu mai exista nimic să-i lege pe viaţă. Fostul administrator adjunct al fermei, care învăţase carte la şcolile înalte de la Viena, gândea altfel. Aici, în pustietate, măcar o chiliuţă din casa izolată de la fermă era a lui şi numai a lui, de unde n-ar fi fost nimeni în stare să-l alunge.

Wagner, în ce-l priveşte, făcuse tot ce trebuie să-l ajute să obţină de la statul român oleacă de pensie. În sinea lui – şi Buliga Onofrei vedea asta de aproape – nu se bucura de ce-i căzuse pe cap, iar ca să ştie ce mai e cu neputinciosul, cu amărâtul de Franz şi ce face închis în casă, îl trimitea pe el din când în când să arunce o privire. Cam aşa stăteau lucrurile atunci când biata femeie, celălalt suflet amărât, rătăcită în viscol, fusese adusă tot aici. Şi când iarăşi Wagner, a lui fiind puterea de a hotărî, nu avusese cum să spună „nu“ şi s-o alunge. Curios e şi că austriacul acceptase ca o femeie să vină şi să stea cu el sub acelaşi acoperiş, chiar dacă într-o odaie despărţită prin tindă de cea în care se afla el însuşi şi unde nu lăsa decât cu mare greu pe cineva să pătrundă, într-adevăr, curios! Nimic din toate astea n-ar fi fost însă cu putinţă dacă nu era Tina să-i ia în grijă şi pe unul, şi pe celălalt, să-i hrănească, să le spele schimburile şi să-i oblojească, pentru că amândoi erau şubrezi şi neajutoraţi şi pe niciunul nu te puteai bizui să-l laşi de capul lui ca să se grijească singur.

Ca şi cum s-ar fi pus de acord în toate, deşi nimic important nu era stabilit, de data asta străbătură tăcuţi poteca spre adâncimea umbroasă a parcului, moş Onofrei îndoit de spinare, cu mâna stângă la spate şi cu cârja în dreapta, înainte. În partea dinspre curte iarba fusese cosită proaspăt şi fânul strâns şi dus de acolo. Cu toate astea, ca-n orice loc neumblat, stăruia un aer neliniştitor de pustietate şi părăsire, deşi putea fi doar o impresie înşelătoare. Căsuţa nu arăta totuşi neîngrijită, la o primă privire. Cerdacul era îngust din cauza pereţilor groşi, însă varul era curat şi pe dinafară, şi în tindă, unde bătrânul tuşi tare şi-şi scutură repetat, inutil, tălpile. Nu se arătă însă nimeni să-i întâmpine şi, fără altă ceremonie, bătrânul deschise larg uşa şi păşi înăuntru.

La intrarea lor, Herr Franz aştepta aşezat pe scaun, la masa goală, cu spatele spre uşă. Auzise zgomotele din tindă, dar nimic din ţinuta sa ţeapănă nu trăda vreo emoţie. Avea rigiditatea oarecum solemnă şi, poate chiar mai mult, nepăsarea care sunt ale stăpânului, şi, în fond, în spaţiul chiliuţei sale, asta şi era. Doar la tusea repetată, de avertisment a contabilului se răsuci încet pe scaun, după care, ajutându-se de cârjă (avea două, pentru subsuori), se ridică. Se văzu atunci că era înalt. Era tuns şi pieptănat cu îngrijire şi proaspăt ras, cu o mustaţă scurtă şi cu o şuviţă căzută în diagonală pe frunte care lui Gavril îi amintea ceva confuz. Gura, sub mustaţă, se crispase din cauza efortului, însă doar după ce-şi stabili echilibrul cu cârja pleoapele grele se ridicară clipind în câteva spasme şi atunci se văzu bine globul ocular, acoperit în întregime de pieliţa albă.

Câteva clipe nimeni nu scoase o vorbă. Gavril pălise emoţionat. Era totuşi faţă în faţă cu unul dintre cei doi înaintaşi ai săi şi o clipă îi trecu prin minte să se prezinte direct, simplu şi să-i spună că el e cel căruia i-a venit rândul să ducă mai departe ce începuseră ei, dispărutul Wagner şi el. Avea gura uscată şi-şi trecu limba peste buze. Începu însă moş Onofrei în nemţeşte, povestind ceva care se dovedi complicat, necesitând multe cuvinte. Celălalt asculta cu bărbia împinsă înainte şi cu aceeaşi zbatere a pleoapelor peste ochii orbi, fixând un punct exact între cei doi musafiri ai săi.

Ăsta e, aşadar, mereu pomenitul Herr Franz, îşi spuse Gavril, în cele câteva clipe grele de amânare, cercetându-l curios, cu toate că, dacă ar fi fost după el, sărea bucuros peste această încercare. Austriacul fusese şi cel cu ideea, în mare vogă într-o vreme, a creşterii viermilor-de-mătase. (Care nu era deloc o prostie!) Tot el presărase şi parcul sălbăticit al conacului cu exoticii merişori japonezi într-o parte, iar în alta cu brazii argintii aclimatizaţi finalmente, surprinzător, şi cu solul gras al câmpiei, dar şi cu asprimea necruţătoare pentru orice conifer a arşiţei. De ce? Nu părea să fi interesat pe nimeni motivul adevărat, dacă existase aşa ceva. Cealaltă idee încolţise – pare-se – şi ea din aceeaşi fantezie bizară a cărei energie avea proprietatea că se epuiza lin şi aproape imediat. Porumbeii! Faptul că stolurile lor, care-l scoteau din sărite pe bătrânul contabil, umpleau acum curţile de găinaţuri şi fulgi părea să fi devenit ultima şi singura consecinţă. De ce acest bărbat, care nu arăta a fi fost un nevolnic, le abandonase pe rând aproape pe toate după câţiva paşi?

Herr Franz continua să-l asculte pe contabil, fără să schiţeze vreun gest de răspuns. Nu se clinti nici când acesta tăcu. Apoi, brusc, adresându-se punctului aflat între cei doi pe care-l fixase tot timpul, rosti tot în nemţeşte o frază lungă, parcă pregătită dinainte.

Făcu după asta o pauză când se văzu că îşi încordează auzul şi aşteaptă, cu pleoapele zbătându-se repede peste orbitele lui stranii, ca de porţelan. Era ca şi cum ar fi premeditat o reacţie şi ar fi intuit că e dezminţit. Adăugă încă o frază sau două, tot în nemţeşte, pe un ton mai răstit.

— Ce zice? se interesă Gavril.

Acesta asculta îndoit de şale, privind în podea. Pricepuse, fără îndoială, ce zicea orbul, dar se vedea că n-are de gând să răspundă. Traduse pentru domnişor:

— Dânsul e mereu supărat. E supărat pe toată lumea şi n-avem ce-i face. După care ridică şi el vocea, milităreşte, cum se face cu surzii: Guten tag, Herr Franz!

Şi mai adăugă încă ceva. Erau probabil amabilităţile de circumstanţă care se spun când doi bărbaţi şi-au consumat întrevederea şi trebuie să se despartă. Era acolo – îi va relata după aceea lui Gavril că-i spusese – cu noul administrator al fermei, care venise să-l cunoască.

Orbul ascultă şi aceste ultime cuvinte atent, cu o atenţie a întregului corp. Vădit, nu simţi însă câtuşi de puţin nevoia să răspundă cumva amabilităţii răstite, ca-ntre doi bătrâni un pic surzi, care se cunosc perfect şi fiecare ştie la ce să se aştepte de la celălalt. Toată fiinţa sa anunţa şi că a luat act de prezenţa străinului, fiind exclus să nu-l fi simţit. Nu-l interesa însă, după cum nu-l privea nici micul protocol inventat de contabil. Cu aceleaşi mişcări rigide, sprijinindu-se în cârja de subsuoară ca să-şi poată mişca piciorul valid, le întoarse spatele şi se aşeză la locul lui, la masa goală, cu spatele spre uşă.

Ca şi cum ar fi tras cu urechea şi ar fi ghicit că, alături, vizita a luat sfârşit, deadea Olesia îi aştepta în pragul camerei sale. Uşa spre tindă de la odăiţa ei cât o cutie albă fără secrete fusese dată la perete, trecerea fiind totuşi barată în caz că cineva ar fi dat să intre.

— Zdrastvuite, tanti Olesia, amestecă moş Onofrei limbile, mereu binevoitor, după care se înclină uşor, iar Gavril schiţă şi el acelaşi salut în tăcere.

Femeia voinică, cu ochii ei albaştri şi părul sur împletit într-o coadă groasă pe spate, îi consideră îndelung cu o solemnitate severă. Moşneagul numai piele şi oase, cu cămaşa lui roşie şi braţul stâng răsucit şi îndoit caraghios, la spate, mai sus de şale, îi era, bineînţeles, cunoscut, îl mai văzuse de zeci de ori. Tocmai de asta ar fi fost normal să-i smulgă măcar un zâmbet. Mai multe gânduri nestăpânite într-o derulare vertiginoasă şi, desigur, chiar această certitudine a recunoaşterii, a familiarităţii îi întunecară fulgerător seninul privirii. Întunecarea era însă cum numai spaima o poate produce. Pe celălalt, către care se întoarse, tinerelul, drăguţul, subţiraticul, nu ştia de unde să-l ia şi se încruntă nemulţumită, ameninţătoare.

Tot timpul, în acele clipe, Gavril o va studia intimidat. Această femeie fusese într-adevăr moşiereasă în Rusia? Fusese cândva, cu toate că în sat mulţi nu credeau o iotă din povestea pe care el o ştia de la Tina, stăpână peste pământuri întinse şi mulţi oameni? Dacă aşa era, îşi spuse, o urmă trebuia să rămână… El însă, acum, nu reuşea să vadă nimic. Sau, dimpotrivă, toate erau nălucire, vise, plăsmuiri mincinoase? Şi doar un fir neînchipuit de subţire separa ce e adevărat de ce nu e. Unde era ascuns acel fir?

Cu toată nemişcarea ei majestuoasă, femeia sugera însă ceva care nu se învaţă de la sine şi nici uşor şi care, reieşi imediat, izbutea cu greu să disimuleze explozia adevărată a spaimei. Un lucru era limpede deocamdată: deadea Olesia nu era o ţărancă proastă. Şi nici nu fusese slujnică vreodată.

Schimbarea veni pe neaşteptate. În timp ce privirea ei se muta foarte repede, tot mai repede de la unul la celălalt, comisura buzelor avu un mic spasm, ca şi cum şi-ar fi reprimat intenţia de a vorbi. Şi aproape deodată, fără vreo vorbă, fără alt semn, ochii la care Gavril privea pe furiş, fascinat, neîndrăznind să-i înfrunte, se umplură de lacrimi enorme. Era un plâns straniu, năvalnic, dar mut, de statuie, care însă nu va conteni niciodată.

Moş Onofrei aşteptase cuviincios să i se răspundă. Cu aceste lacrimi era obişnuit de mult, ca şi cu muţenia rusoaicei. Trăise o viaţă întreagă într-un sat cu destui ruteni şi ştia ruseşte atât cât să se înţeleagă cu un rus. N-avea însă răbdare să se prefacă, mai ales ştiind că asta nu ajută la nimic. Mai aşteptară un pic. Într-o privinţă măcar, ei doi se înţeleseseră fără cuvinte chiar în acel interval al aşteptării prea mult lungite. Nu era nimic de râs aici! Dar nici de plâns. (Era doar ceva care, pentru o clipă, te înlemneşte.) Vizita se terminase, de fapt.

La grajduri, spre care Gavril se îndreptă după asta, lăsându-l pe contabil să se ducă la ale lui, era scurta pauză dinaintea amiezii. Zilierii erau plecaţi, cu mic, cu mare, în luncă, din zori, iar doi dintre băieţii rămaşi pe loc erau în sat, cu caii, la potcovar. Încă nu începuse vântul fierbinte şi uscat de la răsărit care marchează jumătatea zilei de vară. Arşiţa crescuse însă continuu, stingând orice mişcare.

Ca şi silozurile, grajdurile pentru vite fuseseră construite după plan, înainte de război, din aceleaşi cărămizi arse într-un cuptor din Galiţia de peste Nistru şi cu grinzi şi căpriori din pădurile Dornelor. Planul se rătăcise de atunci, dar clădirile butucănoase şi imense, trainice, n-avuseseră încă timp să se învechească prea tare, mai puţin draniţa acoperişurilor, coaptă şi mâncată pe alocuri de ploi.

Găsi locul pustiu. Prin uşa dublă de la intrarea în grajdul cel mare al cailor, larg deschisă, se furişa lumina fierbinte, desenând o potecă aurie până la cealaltă uşă, pe unde se trecea spre fânar. În aerul care şi aici începea să fiarbă, fulgera din când în când doar zborul negru al câte unei rândunici ţâşnind din cuiburile ascunse sub streaşină. Şi îl întâmpină chiar din prag mirosul sălbatic şi viu, familiar, de amoniac, amestecat cu cel al fânului cu flori de la prima cosire, încă neînvechit, pregătit peste tot în iesle.

Pe loc rămăsese doar Nuşka, pe care îl dusese el însuşi la fierar cu o zi înainte. Mai erau, izolate în cealaltă jumătate a grajdului, două iepe. Simţindu-l cel dintâi, armăsarul necheză uşor, aţâţat, iar băiatul care ţesăla iepele încremeni surprins în poziţie de drepţi, până când primi semnul de aprobare că poate să-şi vadă de treabă mai departe.

Cei opriţi să lucreze la grajduri se învăţaseră repede cu controalele domnişorului cel nou şi cu stricteţea lui, după ce Petrică Suditu le spusese şi el că la vite, la cai mai ales, e militărie şi că cei cărora nu le place asta merg la sapă… (Oleacă de exagerare „nemţească“ în această privinţă nu-i rea – învăţase el însuşi asta la şcoală…) De data asta, cu toate că nu era un control propriu-zis şi nici nu bănuia vreo neregulă, aruncă totuşi o privire cercetătoare în jur.

Pe locul golit al cailor trimişi la fierar, paiele proaspăt aşternute se îmbăiau în pulberea strălucitoare a luminii. Hamuri şi căpestre, curăţate şi şterse cu de-amănuntul cu unsoare, ca să se înmoaie, spânzurând pe zid la locul lor. Uneltele, aranjate în ordine şi ele în stânga uşii din fund. Şi celălalt ordin fusese respectat: după rânit, la curăţenia mare din zori, trebuie dat cu mătura încă măcar de două ori, apoi, obligatoriu, câteva găleţi cu apă… În zăpuşeala care creştea, scândurile podelei limpezite astfel se zbiceau într-o clipită, dar se împrospăta şi aerul plin de vaporii acizi ai nopţii.

Câteva clipe, urmărit doar de ochiul negru al lui Nuşka, cu urechile lui de lup ciulite, în aşteptare, şi de băiatul care încă nu îndrăznea să înceapă ceva, aşteptând să-l vadă plecat, Gavril remăsură toate aceste amănunte pe care niciun ochi străin nu le-ar fi considerat importante – şi, cine ştie, dacă te ridici undeva foarte sus, nici nu sunt… Erau, bineînţeles, lucruri vechi (niciun cui nou nu fusese deocamdată bătut). Puse totuşi într-o ordine nouă, mai riguroasă şi care, dacă te uitai atent, nu se dovedea rea deloc. N-avea – îşi spuse – cu ce să se laude în gura mare. În această privinţă, măcar un lucru începea totuşi să devină clar: nu mai avea nimic de împărţit cu Wagner şi cu ce-i lăsase acesta ca moştenire fără stăpân…! Dispoziţia sa din seara dinainte se înfăptuise întocmai, nimic mai mult! Asta însă era de ajuns, în măsura în care îi dădea sentimentul secret, fără nume, din care se alimenta la nevoie, ca o gură de apă rece alunecând pe gâtlejul ars de sete.

*

În cealaltă curte, pe unde trecu îndreptându-se spre uşa din dos a conacului, Tina întindea pe frânghie rufe proaspăt limpezite la fântână. Vitele, aduse la halăul plin cu apă să se adape, frământaseră cu copitele pământul înmuiat de ploi care acum, amestecat cu baligi şi paie, se întărise iarăşi ca piatra. Pe ţigancă o ajuta o femeie şi vocile lor răsunau muzical, cu putere.

Femeia era borţoasă şi Gavril o mai zărise în treacăt de câteva ori, cu pântecul ei enorm, căzut parcă pe genunchi, dar amânase să se intereseze ce hram poartă. Cu braţele goale pârlite de soare şi poalele-n brâu, desculţă, Tina se mişca sprintenă, cu paşi mici şi iuţi de la covata plină cu rufe la frânghie şi punea câte o întrebare scurtă şi ţipată pe un ton ascuţit. Cealaltă se apăra tânguitor şi tot în gura mare.

Copilul se adăpostise la umbră, sub un perete, nu departe de fântână. Şedea ghemuit, cu genunchii strânşi la gură şi capul vârât între genunchi. Era slab şi murdar şi în poziţia lui chinuită nu lua în seamă nimic din ce se petrecea în jur. Se legăna doar mecanic scoţând un scâncet continuu, un fel de cântec.

Cu mersul ei anevoios, doborâtă de propria greutate, femeia tocmai se îndrepta spre covată, târându-şi tălpile goale prin ţărână. Înşfăcă de acolo o cârpă din care şiroia apa şi, în clipa când se îndrepta de şale, îl zări de departe venind către ele. N-avea niciun motiv, dar se sperie. Neajutorată, încremeni cu rufa şiroind de apă spânzurându-i în mână şi neştiind cum s-o dea mai departe şi tot atunci, simţind că e ceva, se întoarse şi Tina. Se auzea doar căinarea copilului lângă care Gavril se opri.

Scâncetul încetă o clipă la zgomotul paşilor, iar femeia, simţindu-se cercetată, îşi trase un colţ al tulpanului ca să-şi acopere obrazul. El apucase să vadă însă partea de la coada ochiului care era umflată şi neagră şi orbita injectată de sânge.

Aşa cum vorbise cu Petrică Suditu, de asemenea lucruri trebuia să aibă grijă cineva dintre ai lor, măcar în zilele acestea când mai era puţin şi se termina prima praşilă. Femeia trebuia urcată în căruţă, şi asta urgent, şi dusă în sat s-o vadă felcerul. Şi nu numai ea, ci şi copilul. Se întoarse să cerceteze curţile, unde însă nu era nimeni. Doar un băiat de la grajduri, înşelat de linişte, se arătă în depărtare, păşind agale. Zărindu-i, se răsuci fulgerător pe călcâie şi o luă speriat la goană. Întrebă, adresându-se Tinei şi arătând spre băiat:

— Ce-i cu ăsta? Ce are?

Ţiganca ridică din umeri, nepăsătoare.

— Ce are? îl îngână ea şi lui Gavril i se păru că-i sesizează în privire licărirea neagră în care se putea citi şi o viclenie misterioasă. N-auzi, tu, ce te-ntreabă? se întoarse ea spre cealaltă. Spune-i domnişorului!

Simţind că e vorba de el, copilul îşi eliberase între timp capul din strânsoarea de cleşte a genunchilor ca să vadă ce e şi abia astfel Gavril îi întâlni expresia tulbure, sălbăticită de suferinţă. De pe obrazul murdar de lacrimi şi muci îl aţinti un singur ochi dilatat într-o orbită prea mare, scobită adânc sub arcadă, şi-şi aminti că-l ştia cu acest ochi monstruos, îl zărise de câteva ori în luncă târând şi el o sapă alături de ceilalţi Sudiţi.

— Hai, scoală! se răsti la el ţiganca, pentru că femeia, zgribulită ca de frig, nu era în stare să scoată o vorbă. Hai la domnişoru’, să vadă şi el ce ţi-a făcut…! Şeful de post uite ce i-a făcut! începu ea şi schiţă un gest ca s-o întoarcă pe cealaltă în aşa fel încât să vadă şi el, dar aceasta se împotrivi. Băiatului tot şeful de post i-a rupt un dinte. Nu, se grăbi ea să-l asigure, nu i-a prins pe niciunul la furat…

De câteva ori, urmărind-o fără să înţeleagă despre ce e vorba de fapt, Gavril o întrerupse ieşindu-şi din fire. Pe amândoi, mamă şi fiu, îi bătuse în sat şeful de post. Încă dinainte îi atrăsese atenţia aerul cu care Sudiţii vorbeau de mâna grea a acestuia: era ca şi cum ţineau ca în niciun caz el să nu afle mai mult. Şi totuşi, dacă nu i-o cerea el în mod oficial, acest şef de post, cu care schimbase câteva vorbe trecând prin sat nu demult, n-avea ce să caute la fermă, în orice caz, nu fără a-l înştiinţa şi pe el. Niciunul dintre oamenii săi, zilierii, n-avea treabă în sat în mijlocul săptămânii. Ce căutase acolo femeia, cu burta ei uriaşă, care aproape că o ţintuia la pământ? Negăsind de cuviinţă să lămurească această chestiune, Tina vorbi despre altceva: femeia venise la ea c-un necaz ruşinos… Încă de la bun început povestea fusese confuză. În acest punct se împotmoli, niciuna nu se încumeta să vorbească simplu şi repede, fără a mai pierde vremea. Mai important decât orice părea a fi în schimb amănuntul că se certaseră cele două femei. Încăpăţânată şi nepăsătoare, dispreţuitoare, ţiganca se arătase, pare-se, cu toate că nu era clar motivul, neinteresată de necazul femeii, oferindu-se doar să-i scoată copilului dintele rupt.

Abia câteva zile după asta, cu toate că el refuza să ia în serios ce aflase despre cum ştia Tina să scoată dinţii oamenilor cu doar două degete, moş Onofrei îl va încredinţa că lucrurile stau chiar aşa: cu mâna goală, ţiganca ştia să facă ceea ce nu izbuteau cu una, cu două nici marii dentişti de la oraş…

Necazul – reieşi, cu greu, în cele din urmă – era tot al copilului. Acesta fugise de mai multe ori de la fermă, singur, peste câmp, cale de mai bine de 15 kilometri, trecuse prin centrul satului neluat în seamă de nimeni, până la una din bălţile de după calea ferată şi podul cel mare de fier. Era partea mai joasă a luncii, inundabilă, sălbăticită şi cu apa mică din cauza secetei, apă plină de gâştele şi raţele oamenilor lăsate peste zi acolo. Venise până acolo, naiba ştie cum, ca tras de aţă. Încă mai demult nişte copii îl prinseseră când tocmai spinteca o pasăre.

Gavril nu pricepu nici asta din prima clipă. Cuvântul „spintecat“ ţiganca îl rosti cuviincios, dar mai apăsat, privindu-l fix şi aşteptând răbdătoare până va izbuti să facă şi el legătura între copilul ascuns în tufe, la pândă, şi pasărea vie pentru care făcuse atâta amar de drum, peste câmpul pustiu. Cealaltă scoase un geamăt de durere, cu faţa ascunsă în mâini.

Scăpase atunci cu fuga din mâinile celor care-l prinseseră. În sat, unde se ştia despre cine poate fi vorba, oamenii spuneau una şi alta. Altă dată îl găbjiseră tot cu o pasăre – aceeaşi pasăre –, având însă grijă acum să nu-l mai scape. Copiii îl duseseră pe sus la post, oamenii din sat venind apoi să se uite la el ca la urs. Mă-sii îi era frică încă de atunci că dacă află domnişorul, îi alungă de la fermă şi pe ea, şi pe afurisitul de copil. Pentru că aşa o ameninţau ceilalţi, Sudiţii. Şi uite că, peste doar două zile, „alaltăieri“, copilul o zbughise iarăşi la pasărea lui de la baltă…

Ascultase relatarea ţigăncii cu o surdă exasperare. S-ar fi cuvenit poate să ceară mai multe amănunte, întrucât nu era sigur că a înţeles exact. Povestea era, oricum, o prostie. Şi pentru care nu mai avea la acea oră târzie a dimineţii niciun pic de răbdare. (Despre asta va discuta îndelung cu moş Onofrei mai târziu.) Un dinte rupt, un ochi umflat nu erau totuşi cea mai mare nenorocire cu putinţă cu care să-şi bată capul. Simţi cum îl inundă însă descurajarea, ca o băutură rea, dată peste cap dintr-o înghiţitură. Şi, imediat după asta, veni furia rece, descoperind că nu ştie cuvântul cel bun, sau n-are curajul să-l spună femeilor, pentru că amândouă asta aşteptau.

Privi iarăşi în jur. Curtea coaptă de uscăciunea secetei era pustie. Speriaţi de tânguirea copilului, care nu contenea, hulubii se ascunseseră din nou în cotloanele întunecoase şi nebătute niciodată de soare din pod.

*

În aşteptare, moş Onofrei, care o luase înainte, se afla în birou, gata să-nceapă treaba, cu mânecuţele de satin negru trase pe braţe, peste cămaşă. Desfăcuse capacul călimării şi încercase peniţa tocului, privind-o în zare cu ochii mijiţi. Era linişte. Doar lumina verzuie, atenuată de frunzişurile dinspre nord ale parcului începea să capete intensitatea arzătoare de la sfârşitul dimineţii, când creştea şi zăpuşeala.

Le zărise înainte pe cele două femei la fântână şi, întrucât ştia povestea şi era sigur că şi domnişorul va da peste ele, medită vorbind singur, în şoaptă, la ce va fi. Trecu astfel un sfert de oră, poate mai mult, până reuşi să-şi termine de răsucit şi prima ţigară din acea zi. La un moment dat, uşa din dos se izbi însă violent, ca un foc de armă. Asta-l făcu să depună ţigara pregătită pe masă. Scârţâitul fără leac, de casă pustie, al podelelor îi amintea totdeauna de cel dispărut, deosebirea fiind că acela avea călcătura mai apăsată, de bărbat cu mult peste o sută de kile. Deocamdată, mai înţelept şi mai urgent era să lase deoparte plăcerea amânată atâta a primului fum. Se ridică gemând în picioare, verificându-şi mustaţa şi gulerul, şi-şi potrivi ochelarii să-i aibă la îndemână, lângă vraful de hârtii pregătit şi acesta din timp. După care îşi îndreptă spinarea şi îşi răsuci trunchiul spre uşa care tocmai se deschidea larg, cu o impetuozitate tinerească şi plină de energie.

Chiar dacă nu era prima oară când se întâlneau şi, pe deasupra, băgase de seamă că domnişorul se-ncruntă atunci când, la intrarea lui, îl găseşte aşteptând astfel, nu voia să renunţe. Proceda în acest mod pentru că aşa învăţase: în tot fostul Imperiu, la începutul zilei de lucru, o armată întreagă de slujbaşi aştepta la fel, respectuos, în picioare, până când şeful ierarhic găsea de cuviinţă să ia loc. Nimic nu mai e cum a fost, îşi spuse. Medită şi la asta, ţeapăn şi posac. Doar îndărătnicia îi rămăsese, pe care însă nu mai avea cine s-o ia în seamă.

Aşa se face că, imediat după asta, adică după acest mic şi sumar ceremonial al dimineţii (era de fapt aproape amiază), fiecare îşi văzu de ale sale în tăcere. Obosit, moş Onofrei se lăsase să cadă bătrâneşte pe scaunul său din colţ, cu pernuţă pentru şezut. Gavril îşi ocupă şi el locul la masa de sub fereastră, fără o vorbă. Dinainte, aşa cum învăţase în şcoală, avea pregătit un caiet cu planul de lucru pentru ziua în curs şi când, ceva mai târziu, cu aceeaşi nepăsare prefăcută, bătrânul ridică privirea din propriile hârtii, îl găsi citind absorbit, încruntat, oprindu-se din când în când doar ca să mai noteze câte ceva.

Rapida verificare, dar şi liniştea care, de data asta, era o linişte bună îl făcură să se declare în sine însuşi mulţumit. L-ar fi bătut Dumnezeu dacă s-ar fi plâns de ceva, ştia şi asta prea bine. Timpul, secundele curgeau astfel calm pe alături, ca pentru a-i întări siguranţa de sine şi un zâmbet secret, invizibil. De fapt, nici nu-şi pusese ochelarii pe nas, gest cu care arăta de obicei că începe treaba: apărea astfel că negraba trebuie savurată ca un triumf, oricât ar fi el de puţin important. Un aer stătut, încins începea să umple toate ungherele odăilor de la parter, chiar şi pe cele ferite de soare, de la nord, unde mai adăsta un pic din răcoarea nopţii. Colburile străvechi, ca încălzite pe plită, începeau să-şi degaje şi ele mirosurile şi din când în când, de la atâta uscăciune, la câte un zgomot mai brusc, ningea cu praf de var din tavan. Privi în sus, apoi la ţigara cu foiţa încă neuscată de tot pe marginea unde îşi trecuse limba. Înghiţi în sec, pofticios, dar se stăpâni. Nu simţi nevoia nici să tuşească pentru a atrage atenţia, cu aceeaşi viclenie rudimentară, copilărească, la care apela în momentele mai speciale. Toate anunţau că domnişorul aflase de tărăşenia cu băiatul de la fermă care fuge la baltă să „spintece“ – cum spuneau cei din sat, ferindu-se să rostească vorba urâtă – o pasăre anume… Dar despre asta nu e sigur cine se cuvenea să aducă vorba…

Încă din zori, câţiva oameni de la grajduri fuseseră trimişi în sat cu caii la potcovit. Reveniseră la fermă cam în acest interval indecis, iar domnişorul îşi lăsase hârtiile baltă şi ieşise grăbit să-i întâmpine. Zgomotul mare al roţilor trecând în goană pe aleea pietruită, strigătele vesele, chiuiturile căruţaşilor tulburară somnolenţa care cuprinsese vastele curţi pustiite şi parcul toropit de arşiţă. Şi, o vreme, rămas singur, bătrânul ciuli urechea pentru a ghici ce se întâmplă. Nu era veselie, care n-are nimic de-a face cu munca. Dar nici dezordine sau semn de necaz. Era mai degrabă o explozie, o revărsare, ca la nuntă, la care nu e obligatoriu să strâmbi din nas. Moş Onofrei mai ştia şi că, dacă băieţii de la grajduri ar fi avut la ei pistoale sau puşti, nu doar harapnice cu care să trosnească asurzitor, gălăgia ar fi fost şi mai sălbatică. Descoperirea era mai veche şi-l tulburase, anume că pentru asta domnişorul nu-i ceartă (cum se aştepta el), mai ales dacă au făcut treabă bună. În asemenea clipe se cobora la mintea lor şi existaseră câteva situaţii asemănătoare când îl văzuse râzând, ceea ce i se întâmplase foarte rar de când sosise la fermă. Zgomotul se îndepărtase între timp, curmându-se brusc. Asta însemna apropierea stăpânului şi-i potolea ca prin farmec nu numai pe zurbagiii de la grajduri, ci pe toată lumea, bărbaţi şi femei deopotrivă. Zâmbi pentru sine, răspunzând unui gând la care nu se întorcea prima dată.

Cu toate că nu era mare lucru, se simţea ceva nou. Era acea tensiune specială, aproape insesizabilă, apărând atunci când ceva amorţit, parcă încleiat şi înţepenit, se urneşte din loc cu un prim milimetru, iar asta presupune o rupere, o dislocare. Descrierea făcută cu vorbele lui suna altfel, dar niciodată nu uita să pomenească de îndoială. Trecuse prea puţin timp ca să poţi fi sigur. Trece o clipă şi-ţi dai seama că n-a fost decât o nălucire. Asta, una la mână. Neîncrederii îi asociase şi o oarecare antipatie, de care încă nu era lecuit pe de-a-ntregul…

Ca subaltern, totuşi unul care-şi ştia lungul nasului, nu mai cutezase să cârtească la ce hotăra domnişorul Gavril şi renunţase rapid şi la pretenţia de a-l învăţa regulile vechi ale fermei, reguli ale lui Wagner, de fapt. Nici această renunţare n-o hotărâse cu inima uşoară. Dar, împotriva speranţelor sale de la început, descoperise aproape de pe o zi pe alta că nimeni n-o să-i poată impune ceva cu forţa acestui „băiat“, dacă va încerca asta vreodată, împotriva voinţei şi credinţelor lui, a ceea ce învăţase el la şcoală sau ştia din cărţi. Verificase de mai multe ori: „băiatul“ asculta cu bună-cuviinţă pe care-o datora vârstei, totdeauna atent, rece, răbdător. După care, fără vorbe de prisos, făcea tot cum ştia el că e bine. E ciudat, dar tocmai din cauza asta „băiatul“, cum îi spusese el, domnişorul, cum îl botezase ţiganca, începuse să-i placă.

— Da! exclamă el cu voce tare.

După care, luându-şi seama, îşi aprinse în fine ţigara şi trase lacom un fum. Rămase astfel cu ochii închişi şi lăsat pe spetează, savurând uşoara fierbinţeală a sângelui care e biciuit şi, odată cu ea, plăcerile mai subtile ale liniştii când poţi să te laşi în voia gândurilor.

Despre „băiat“ începuse să se vorbească în sat chiar din ziua când acesta coborâse în gară şi încă de atunci se considerase şi el implicat, neputându-se preface că n-a auzit şi nu ştie. Oamenii se minunau că venise ţiganca să-l ia de la tren, lucru care, pe vremea lui Wagner, nu s-ar fi întâmplat cu niciun chip, mai ales că nu ştia nimeni de unde aflase ea că va sosi noul administrator, iar el, luat la rost, trebuia să le dea dreptate. De Tina însă tuturor le era frică. Aşa că se feriseră să ducă această nedumerire mai departe şi să-i pomenească ţigăncii numele cu voce tare.

Într-un fel de care abia acum îşi dădea seama, se lăsase şi el dus de val în acele zile de la început. Era un „fel“ prostesc, de care i-ar fi plăcut să uite… Wagner venise la fermă cu şcolile lui făcute la Viena, şi la asta cei din sat se refereau cu sfială respectuoasă, comparând cu ce ştiau despre şcolile noastre. Peste toate era însă tinereţea nou-venitului. Această tinereţe deveni pentru toată lumea, dar şi pentru el, care se ferea s-o arate, un fel de infirmitate. Se văzuse apoi că nu ştiinţa îi lipsea băiatului. După cum, la fel, nici vârsta nu mai părea dintr-odată aşa de importantă ca la început. De ce? Se gândise mult la asta, dar nu putea să răspundă mulţumitor.

Deşi abia-şi stinsese prima ţigară, moş Onofrei scotoci mecanic în buzunare, scoase la iveală pachetul de foiţă şi tabachera şi începu să-şi fabrice alta. Liniştea uscată de la amiază se aşternea pe nesimţite în pustietatea odăilor golite de la parter. Stăpânindu-şi tremurul degetelor şi vorbind în continuare în şoaptă, de unul singur, se adânci în această operaţiune care cere şi exerciţiu, şi îndemânare, dar şi stăpânire de sine. Doar aşa izbuti să-şi ducă gândul mai departe.

Avuseseră ocazia să-l vadă de aproape şi cei din sat în timpul care trecuse.

Prima oară, fiind zi de lucru, venise cu treburi, neînsoţit. Nimeni nu avea să afle asta, însă nici măcar nu-l anunţase ce are de gând. Treburi… Reieşi după aceea că intrase la poştă şi trecuse şi pe la gară. Plănuia, tot fără să se fi sfătuit cu el, să se prezinte, cu această ocazie, şi părintelui Posteucă, lucru care se şi întâmplase. Câţiva martori întâmplători povesteau – şi trebuia să-i ajungă şi lui la ureche – că părintele Posteucă ieşise după vizită să-l conducă la poartă, de unde, întrucât musafirul îşi ducea calul de dârlogi, mai făcuse vreo doi paşi alăturea cu el. Aşa e frumos să facă oricine cu un străin care-i calcă pragul, în ospeţie. Plini de curiozitate, dar nu atât de pătimaşi ca la început, mai îmbunaţi, toţi hotărâseră că trebuie aşteptat să se vadă ce va fi mai încolo.

Primarul, bădica Ghiţă Hojbotă, se arătase şi el, ca şi părintele, bucuros să-l cunoască pe domnişorul venit la fermă şi să dea mâna cu el. Asta pica, pare-se, într-o marţi. O vizită scurtă, grăbită, cum începea să se anunţe că va fi mereu. Peste cinci zile, adicătelea duminică seara, badea Ghiţă, şeful de gară, domnul Vorobchievici, se aşezau, cu părintele Posteucă, într-o cameră anume aleasă din casa parohială, unde puteau sta netulburaţi, cât de mult, pentru tarocul săptămânal. Deşi era nu ştiu cum neplăcut să aducă tocmai acum vorba despre dispărutul Wagner, în scurtul schimb de cuvinte fu amintit scaunul gol lăsat de acesta la întâlnirea de duminică. Moş Onofrei ştia, ca toată lumea, de întâlnirile domnilor pe care uneori îi prindeau zorile cu cărţile lor de joc. Mai ştia şi că, pentru locul rămas vacant, ceilalţi se străduiseră să-l câştige pe directorul şcolii. Între el şi ceilalţi trei intervenise însă o ceartă, cum sunt certurile domnilor, fapt e că locul era iarăşi liber. Primarul, om cumsecade, ţăran totuşi, explicase plin de bunăvoinţă, dar prea înflorat toate astea. Un tânăr brav, o forţă proaspătă de la oraş era ceea ce le lipsea duminică seara. Se înţelegea de la sine că a învăţa să joci taroc e ceva care se rezolvă fără probleme.

Nou-venitul făcuse aici ceva la care nimeni nu se aştepta: refuzase. Se spuseseră apoi vrute şi nevrute despre acest refuz. Ca unul care-l ştie pe împricinat de aproape şi mai bine decât alţii, moş Onofrei avea părerea lui.

Bărbat uriaş cât un dulap şi roşu în obraji, bădica Ghiţă reacţionase la acest refuz ca şi cum şi-ar fi pierdut darul vorbirii. Primar de atâţia ani şi obişnuit cu multe, fără să-şi dea seama pe moment dacă e cazul să se considere jignit, el îl privise gânditor pe acest băiat (Gavril M. putea să-i fie fiu) spre care-şi deschisese braţele larg din prima clipită, fără a mai ţine cont că era în comuna lui, ridicat în două picioare din scaunul lui, cu guardul comunal şi încă doi, trei gură-cască de faţă, într-o situaţie când toţi se cuvenea să se bucure, măcar în măsura în care se bucura, foarte plăcut surprins, foarte sincer, din toată inima, el însuşi. Mai mult ca sigur, el nu se aşteptase la asta. Dacă ar fi bănuit ce va fi, comentau unii, şi-ar fi înghiţit limba.

Ştiind aşadar ce se vorbea în sat şi trăgând încă o linie despărţitoare, moş Onofrei accepta că fusese un răspuns dat poate prea repede. Poate şi prea sec, fără a lăsa loc de întors. Adevărul fiind şi că se poate spune „nu“ într-o mie de feluri, iar domnişorul nu-l nimerise pe cel mai bun. Pe partea cealaltă, el personal, cunoscându-şi perfect rangul, se ţinuse mereu departe de treburile domnilor. Poate, în secret, în cel mai adânc secret, jinduise, ar fi visat să vadă cum e. Nu ignora însă un lucru: lui Wagner, care se urca în trăsură duminică pe înserat ca să meargă, cum zicea el, „la datorie“, nu i-ar fi trecut niciodată prin minte să-i propună aşa ceva. N-ar fi cutezat nici să judece dacă această plăcere e păcătoasă, mai ales că şi preotul se aşeza la masă cu ceilalţi „să bată cărţile“. Până la urmă, tot neamţului îi dăduse dreptate. Aici, la marginea lumii, unde nu vezi de jur împrejur decât câmp gol, cu ce să-şi umple un bărbat în putere nopţile lungi de iarnă, când şuieră crivăţul şi se astupă cu nămeţi toate potecile?

Postul de poliţie se afla alături de primărie şi acolo „băiatul“ intrase, tot aşa, ca să se prezinte, în altă zi. Iar de la post, la gară, unde era de preluat periodic corespondenţa. Atunci sau poate mai înainte făcuse cunoştinţă cu domnul Vorobchievici Octavian, şeful de gară. În calitatea lui de mare jucător de taroc (unicul – se spunea – în stare să-i ţină piept neamţului), aflase imediat de refuzul la invitaţia făcută de primar. Nu se ştie cum, cei doi, şeful de gară şi administratorul de la fermă, se împrieteniseră pe loc, făcându-i pe mulţi să se minuneze. Moş Onofrei avea şi aici punctul lui de vedere.

Şi Tavi (cum îi spuneau ceilalţi) Vorobchievici, şi Gavril M. erau făcuţi cam din acelaşi material pe care, cu ochiul ascuţit de experienţa vârstei, el învăţase să-l identifice cu uşurinţă. În mod normal, când doi inşi de această calitate mai specială se apropie, sar scântei. Lucrurile în viaţă nu se petrec însă după logica pe care le-o acordăm noi. Ca şi acum: în loc să se încaiere, cei doi deveniseră fraţi de cruce…

— Da! exclamă el iarăşi, tare, cu o exasperare abia stăpânită.

Trase un fum din ţigară înciudat şi-şi râcâi îndelung gâtlejul.

Nu se cădea să-l sfătuiască el în această privinţă, dar, la atâtea treceri prin sat, bine ar fi fost să intre măcar o dată la crâşmă, şi asta ca să nu se zică despre el că e cu nasul pe sus. Se mai ştia cum domnişorul se scoală în puterea nopţii când iese să controleze ce e pe afară şi cum, nu numai de asta, toată lumea a învăţat să-i ştie de frică. Se minunaseră toţi şi de ce lucruri venise el să cumpere de la prăvălia lui Horovitz, aceasta fiind alături de crâşmă şi tot a jidanului: calupuri de săpun, cât să speli cu ele un sat întreg. Săpun şi sodă. Nu bea rachiu şi nici nu fumează, se stabili când îl văzură că trece mai departe şi doar dă bună ziua. Cei care ieşiseră la uşă sau erau în drum îi răspunseseră cu toată bunăvoinţa. După aceea, cineva îşi adusese aminte că, la fermă, nu-l auzise nimeni drăcuind. E drept că nici nu fusese văzut râzând cu poftă, bucurându-se de ceva şi nici glumind, deşi de la unul de „vrâsta“ lui la asta te aştepţi întâi şi-ntâi. (Poate dacă se oprea şi cerea şi el un păhăruţ de holercă, la fel ca orice drumeţ, şi dacă ar fi schimbat câteva vorbe cu cei de faţă, nu s-ar fi povestit atâtea prostii…!)

Într-o zi, căci fusese o zi anume, discuţia lor zilnică de dimineaţă ajunsese la cheltuielile care se înmulţeau cu oamenii chemaţi la lucru în luncă. Era vorba de bani şi asta-i privea pe amândoi. Părerea sa în această privinţă era a unuia care nu mai e tânăr şi buiac, dar, pe deasupra, a şi văzut destule. Puteai să zici şi că se oferea să dea o mână de ajutor celui pe care-l vedea la necaz. Ca de la bătrân la mai tânăr. N-avea rost, îi spusese, alegându-şi cuvintele cu grijă, cu mare grijă, să-şi mai facă planuri deşarte cu sfecla. Asta, lăsând la o parte cheltuielile. Şovăise înainte de a aduce vorba aici din multe motive. Unul, cel mai important, era că îl primise la început pe acest „băiat“ poate cu prea multă răceală. De ce? Pentru că, bănuind că la Cernăuţi se caută un agronom care să fie trimis să preia treburile fermei după dispariţia lui Wagner, sperase că îi vor trimite tot un neamţ, adică pe cineva pe care să te poţi bizui. Se vede că nemţi nu mai existau prin părţile locului ca înainte, să te foloseşti de ei dacă dai de ceva greu şi prea complicat, ceva de care alţii taie poala şi fug. Uite însă că venise un român de care n-avea de ce să se plângă. Toate astea erau în mintea lui, alături de ce mai auzea aproape în fiecare zi povestindu-se în sat.

Celălalt îl ascultase privindu-l fix, fără o vorbă, şi de la un punct înainte simţise cum s-a retras (faţă de el) ca într-o tranşee. N-ar fi avut pretenţia nesăbuită să creadă că e din cauza sfaturilor sale. Însă chiar de a doua zi îşi dădu seama că seceta devenise o problemă pe care domnişorul nu mai înţelegea s-o împartă cu nimeni pe lumea asta. Parcă, dintr-odată, el hotărâse că nimic nu e mai important decât seceta. Îşi asumase doar pentru sine această nebunească şi zadarnică încrâncenare pe care o păzea cu o gelozie feroce şi n-ar fi fost deloc înţelept să glumească sau, Doamne fereşte, să încerce să-l descurajeze, să-l potolească…

Mereu grăbit, şi înainte se arăta tăios cu câte o poruncă ce nu suferea amânare. Drept e că la fel era şi cu sine însuşi, fără hodină şi fără cruţare. Dintr-odată, aşadar, băgase de seamă că planurile domnişorului, dacă te uitai mai atent, nu mai semănau cu nimic din ce stabiliseră de comun acord nu demult. Nu-l mai auzise niciodată, din acea zi, pomenind de ploaie. Pleca singur în luncă în control şi-l auzea revenind în goană nebunească, potcoavele de oţel răsunau pe pavajul aleii, afară. Dar nu numai de luncă era vorba, căci începuse să-l simtă tot timpul străin şi însingurat. Ceva exagerat i se citea uneori în oglinda ochilor, ceva care sperie, obligându-te să stai şi tu, chiar dacă la o parte, dar în aşteptare şi încordat.

Avusese grijă mare să nu-i mai spună nimic, ceea ce nu i se întâmplase niciodată pe vremea lui Wagner. Poate dă Domnul şi o să avem oleacă de ploaie, simţise de câteva ori nevoia să-l încurajeze. Dar dacă, îi stătea alteori pe limbă să-i spună şi se stăpânea cu greu să n-o facă, dar dacă, până la urmă, nu plouă şi nu plouă şi nu plouă? Dacă sfecla se prăpădeşte? (Era o nenorocire care se întâmplă şi altora, fiind vorba de culturile câmpului.) Dar dacă aşa a dat Dumnezeu ca anul ăsta să ne bată cu secetă pentru cât de nevrednici şi păcătoşi suntem? Împotriva cui te îndârjeşti matale şi cu cine te lupţi? Ce va fi în sufletul lui, se întrebase de multe ori, neliniştit, un suflet necălit încă de viaţă şi care nu-i de oţel, când îşi va da seama că e înfrânt? În ce fel îşi va vindeca rănile sufletului după asta?

Trecuse un ceas sau mai mult când moş Onofrei se ridică de pe scaun, ocoli masa şi ieşi din odaie lăsând uşa deschisă după el. La cealaltă uşă rămase o clipă indecis, cu ochii mijiţi, în lumina orbitoare a amiezii. Domnişorul dispăruse iarăşi, lăsându-l să se canonească singur cu nişte hârtii care nu erau de niciun ajutor. Tuşi, ca un fel de avertisment, adulmecă aerul fierbinte ca la gura cuptorului. După care, cu paşi mărunţi, târşâiţi, oftând, se întoarse la locul său din odaia numită birou.

6

Şeful de post coborâse dintr-un vagon de clasa a III-a, pe o ploaie rece, mucegăită, de toamnă, cu aproape zece ani înainte.

— La tine a fost altfel, pentru că şi ferma ta e altceva decât postul de poliţie dintr-un sat de la graniţă iubit de contrabandişti, preciză din capul locului Octavian Vorobchievici, şeful de gară.

Discuta cu Gavril M., venit să ia poşta, după ce-l luase pe sus din biroul de mişcare, unde erau telegrafistul şi un furier de la grăniceri, şi-l târâse într-o odaie mică, o chichineaţă, cu un pat acoperit cu nişte pături unsuroase, o masă, laiţa de sub geam şi un taburet. Tavi, cum îi spuneau apropiaţii şefului de gară şi cum îi propusese el lui Gavril M. să-i spună, tutuindu-l el însuşi fără fasoane, îl „sechestrase“, „pusese gheara pe el“. Aici, fără niciun fel de explicaţie, începuse să-i povestească despre şeful de post. Şi o făcea cu o energie, cu o plăcere atât de mare, încât, surprins, neştiind ce-i revine, celălalt cedase şi-l asculta resemnat.

Bineînţeles, sosirea şefului de post fusese anunţată din timp. În ziua precisă, la acceleratul de prânz, cu două căruţe, din care una rezervată pentru cel aşteptat, şi însoţit de câţiva gospodari în straie curate, de sărbătoare, primarul se prezentase personal la gară ca să-l primească. Tavi Vorobchievici, şi el de faţă, dar un pic mai retras, treaba lui fiind alta, era partener de taroc cu primarul, badea Ghiţă Hojbotă, şi se ştiau prea bine nu numai de la partidele lor de cărţi de duminică noaptea. În decursul atâtor ani (cu toate că era un şef de gară tânăr, abia trecut de treişcinci…) îi văzuse pe mulţi alţii coborând din acelaşi tren, toţi – preciză el – cu acelaşi aer speriat de orizontul prea îndepărtat, de nemărginirea dezesperantă a câmpiei cu care ochiul nu-i obişnuit şi o suportă anevoie… El se ţinea la distanţă, adăpostit deocamdată de ploaie sub streaşină. Observa, nota însă totul cu un zâmbet răutăcios şi satisfăcut, pe care nici măcar nu se obosea să-l disimuleze. Şi ce e mai important: nu uita nimic, convins că o să aibă ce povesti în proxima seară de duminică. Lucrurile se întâmplaseră exact cum le închipuise el, şi încă într-un fel pe care badea Hojbotă, jucător ticăit şi veşnic terorizat de partenerul negru în cerul gurii care era şeful de gară, îl anticipase el însuşi, ştiind perfect ce-l aşteaptă.

Gospodarii luaţi la gară purtau în acea zi sumane negre, noi, identice, ca pe un fel de uniformă, cum cei mai în vârstă învăţaseră că se cuvine pe vremea Austriei: o solemnitate se cuvine tratată cu cea mai mare grijă, până la ultimul amănunt. Bărbat de aproape doi metri, cu mustaţa întoarsă în sus, ca a împăratului, şi cu perciuni pieptănaţi, primarul avea un cojoc cu poale lungi – cojoc şi umbrelă! –, pentru care Tavi Vorobchievici îl ironizase în şoaptă, ciobote văcsuite şi căciulă brumărie. Toţi erau raşi proaspăt, cu un aer stingher, dar ţeapăn, marţial în vântul glacial şi-n rafalele de ploaie ca nişte bice.

Cu acest frig neprietenos din prag de iarnă toată lumea era obişnuită. Ca să se încălzească, dar şi ca să-şi facă oleacă de curaj, bărbaţii dăduseră pe gât, la iuţeală, câteva păhăruţe de holercă fiartă, îndulcită cu miere şi parfumată cu piper măcinat. Pavajul curat al peronului lucea, dar luceau şi obrajii raşi cu briciul la sânge, lucea şi sticla afumată a cerului ud.

— Tu încă n-ai apucat vreme de asta, câinească, observă şeful de gară, stingherit de tăcerea celuilalt, şi îl ameninţă: Ai s-o prinzi, n-ai nicio grijă!

O clipă cei doi se studiară cu atenţie, cu toate că nu era prima oară când se găseau faţă-n faţă. Unul închis, ferecat. „Cu suflet de gheaţă“, cum divulgase acasă doamna Vorobchievici că-şi spun ele între ele doamnele din sat, scoţându-l din sărite cu asemenea parascovenii. Al doilea, mic şi nervos, într-o trepidare parcă gata să explodeze. Cu ochii lui tiviţi cu roşu, de la o străveche conjunctivită, „ochi de iepure“ strălucind de o inteligenţă periculoasă care nu cruţă nimic şi pe nimeni. (Despre marile deosebiri dintre ei vor discuta altă dată.) Ar fi vrut să-i spună ceva important, simţind asta, însă ca şi cum ar fi dus un bolovan uriaş în spinare, ceva care aproape că te striveşte, te laminează. Era ceva mai grav, chiar mai dureros decât laşitatea. Aşa că nu-ţi rămâne decât să strângi tare din dinţi ca să nu răzbată nimic în afară să te trădeze. (Îi va mărturisi şi asta, ca să se uşureze.)

La ameninţarea glumeaţă, Gavril M. răspunsese cu un zâmbet vag, mai ales că povestea nu-l interesa absolut deloc. Îl intrigau în schimb strâmbăturile celuilalt. Ca şi cum l-ar fi fulgerat cu intermitenţe o durere la o măsea, din când în când toată faţa şefului de gară se boţea de suferinţă şi încordare. După puţin însă, tot brusc, se lumina şi tot chipul lui mic şi strâns, foarte ridat, fără nicio umbră de frumuseţe virilă, doar cu sprâncenele stufoase ca nişte veritabile mustăţi deasupra orbitelor, radia încântare şi uşurare.

În toţi anii dinainte, sosiseră, cu acelaşi accelerat de la amiază, mulţi alţii, povesti el. Aceeaşi privire căreia nimic nu-i scăpa a lui Tavi Vorobchievici îl luase pe fiecare în primire de la primul pas. Îi trecuseră prin faţă, regulat, de pildă, în fiecare toamnă, câte un suplinitor, doi, despre care la partidele de taroc aducea vorba cu mica lui răutate satisfăcută: încă un normalist strâns cu uşa de cine ştie ce nevoi şi aruncat tocmai aici. Nou-veniţilor el le punea prompt diagnosticul, iar martorii, căci nu era unul singur, confirmau că nu s-a înşelat niciodată. Aşa aterizase meteoric un felcer tânăr şi se aflase imediat că e pedepsit pentru nişte potlogării şi mutat disciplinar. „Meteoric“ fusese verdictul lui când încă nu ştia nimic despre om. Iar felcerul dispăruse, într-adevăr, la primele geruri mari de după Sfântul Vasile, când îngheaţă şi vrabia în zbor.

Din acelaşi tren coborâse nu demult, un pic năucit, şi din cauza asta fără să-şi dea seama că e observat cu un zâmbet atât de subţire, încât e ca şi insesizabil, urmaşul dispărutului Wagner. La proxima întâlnire de duminică, şeful de gară se pronunţase: până la toamnă, cel mult…! Trecu însă nu prea mult şi, în altă duminică, într-una din pauzele când se deschideau larg uşile şi ferestrele să se răcorească (era spre sfârşitul lui mai), îşi amendase primul verdict. „Domnişorul“, cum îi spuneau zilierii de la fermă şi, după ei, şi cei din sat, părea mai greu de ghicit. Îl şi cunoscuse personal, ştia şi ce zic ceilalţi care avuseseră ocazia să-l întâlnească. Băiatul ăsta are un plan, decretase el misterios, savurând cu cruzime imprecizia, care totdeauna aţâţă curiozitatea. Nu e dintre cei care dezertează. Şi nu se sperie cu una, cu două. Dovada cea mare era deocamdată refuzul net de a veni cu ei la taroc. Ceilalţi, părintele Posteucă, gazda lor, badea Ghiţă şi directorul şcolii, Opaiţ Răducu, luat pe sus şi adus şi el aici, la masa de joc, cu condiţia să nu întârzie prea mult (în familia Opaiţ „cânta găina“ şi din cauza ei erau toate), acceptaseră cu jumătate de gură amendamentul, dar surprinşi să-l vadă pe Tavi că dă înapoi din ce a spus, fapt fără precedent. De care, totuşi, nu poţi râde, pentru că n-are nimic caraghios…

Tavi Vorobchievici povestea însă cum, peste delegaţia satului, cu badea Ghiţă în frunte, se îndesiseră rafalele de ploaie îngheţată, osândiţi fiind să întâmpine neclintiţi şi fără nimic care să-i protejeze sosirea acceleratului de prânz. Acesta intră în gară scrâşnind din toate frânele, după care urmară manevrele regulamentare. Desprinsă de garnitură ca să-şi refacă plinul de apă la pompă, locomotiva şuieră scurt şi un nor dens de aburi îmbrăţişă, acoperi toate vagoanele din partea din faţă a garniturii. Siluetele celor doi pasageri coborâţi din tren putură fi, din cauza asta, doar ghicite, mai întâi ca nişte umbre negre în norul de aburi. Nici chiar el însuşi, tras un pic mai departe, sub streaşină, la adăpost, nu le văzu. Nu dură însă mult. O pală de vânt şi locul ud, pavajul strălucitor în ploaie se limpezi, cu primarul adăpostit sub singura umbrelă şi cu ceilalţi în dosul lui, uzi leoarcă şi strânşi unul în altul.

Cei doi, continuă şeful de gară, martor asistând tăcut la ce se întâmplă, erau mici şi negri şi, încă şi mai grozav, absolut identici. Se va afla curând că sunt soţ şi soţie. Veneau din sud, tocmai de undeva de la Dunăre, din cealaltă extremitate a Regatului României, şi călătorind spre nord dăduseră de un frig pentru care nu erau pregătiţi. Confuzia asemănării se datora faptului că erau înfofoliţi, de bine, de rău, în straiele avute la îndemână. Negrul invocat putea fi însă un efect de falsă memorie. Oricum, badea Ghiţă Hojbotă nu realiză imediat care e femeia şi care bărbatul, căci acestuia plănuise să i se adreseze. De la înălţimea lui, pe care încerca s-o atenueze ca pe-un defect, aplecându-se uşor înainte, îi cercetase atent. Fără a fi sigur sută-n sută că nu greşeşte, rosti totuşi tare cuvintele de bun sosit, auzite de toată lumea, după care întinse mâna.

Pe bărbat, noul şef de post din comună îl identificase abia în timp ce vorbea, şi asta cu un imens sentiment de uşurare. Se va discuta apoi îndelung dacă nou-venitul s-a prefăcut a nu sesiza ce intenţiona primarul, care în scurtul lui cuvânt se şi prezentase. Putea să se prefacă, într-adevăr. Dar putea fi şi o obişnuinţă, un fel de a răspunde. Câteva clipe lungi, foarte lungi, când toţi cei de faţă încremeniseră, îl lăsă cu mâna întinsă. Ceilalţi din grup, cu toată ploaia, văzură perfect acest braţ întins în gol. Aşa că nu-l mai imită nimeni.

Badea Ghiţă va refuza să comenteze într-un fel sau altul cele întâmplate, chiar şi în cerc restrâns, la întâlnirile lor de duminică seara de la casa parohială. Răspunsul celuilalt la gestul său fusese doar privirea de jos în sus, neagră şi rea, fără zâmbet. Un amănunt care, de asemenea, fusese observat de toţi. Poate greşeala primarului fusese de a nu fi tălmăcit corect privirea celui sosit, iar acestuia, ulterior, nimeni nu va cuteza să-i ceară vreo explicaţie.

Al doilea amănunt mult discutat îl reprezentaseră bagajele stranii depuse la scara vagonului. Erau două obiecte informe, nici valiză, nici desagă. Semănau prin culoarea cenuşiu-gălbuie cu nişte saci culcaţi. Doar după aceea se văzu că erau nişte cufere mai speciale. Şi se mai văzu că erau confecţionate din papură împletită şi ţesută şi că erau foarte grele, ca şi cum ar fi fost umplute cu bolovani.

— Să le ia cineva! ordonă nou-venitul, acestea fiind primele lui cuvinte.

Arătase şi cu braţul spre bagajele lui neobişnuite, ca să nu fie nicio neînţelegere. După care, ca şi cum ar fi avut cunoştinţă de ce s-a pregătit, dispensându-se de primarul care dorea să-i fie călăuză, porni înainte…

Lui Tavi Vorobchievici nu-i scăpase nimic. Citise corect intenţia primarului, confuzia lui şi a celorlalţi. Micul şi negrul şef de post nu-i plăcuse şi nici n-o să-i placă vreodată. N-avea însă niciun motiv să se amestece în ceva care nu-l privea. Trebuia doar să se apropie de linie şi să dea semnalul cu steguleţul. Să aştepte până când la fluierul lui răspunde mecanicul din locomotiva care se întorcea acum după ce-şi făcuse plinul de apă.

În urma grupului rămăsese badea Simion Tomuţ. Cu un picior pierdut pe front, în locul căruia avea proteză de lemn, se mişca anevoie şi nu-i avusese nimeni grija. Primarul îl luase anume, cerându-i să-şi prindă şi decoraţia pe suman, la vedere. Cu orgoliul de cheferist, care-i deasupra tuturor şi, în tot cazul, n-are a da samă unui poliţai de ţară, Tavi Vorobchievici îi făcu discret semn să se apropie şi se interesă din vârful buzelor:

— Cum îl cheamă?

— Popescu, spuse şchiopul grav. Şi Gogu.

Acest nume neobişnuit prin părţile locului nu-i era complet străin şefului de gară, care se miră, totuşi, verificând parcă sonoritatea bizară a cuvântului:

— Gogu?

— Gogu, confirmă celălalt.

Darea de seamă despre ce Tavi Vorobchievici ştia şi văzuse cu propriii ochi, repetată cu exact aceste cuvinte de mai multe ori, se încheiase totdeauna, brusc, aici. Nu era sigur că Gavril M. îl ascultase mai interesat decât partenerii de duminică seara. Acesta refuzase să se aşeze, cum îl invitase, pentru că se grăbea. Pe Popescu Gogu îl cunoscuse şi el, schimbaseră şi câteva cuvinte. Nu considera nici că ar fi avut ceva important de adăugat, decât că el nu făcuse imprudenţa de a-i întinde mâna când intrase la postul de poliţie ca să se prezinte. Nu pricepuse, din toate aceste motive, ce vrea de la el acest bărbat prea vorbăreţ şi care, rămas şi el în picioare, arăta într-un chip straniu că nu e în stare să se stăpânească. Vorbea cu o înflăcărare de neînţeles, gata parcă să plângă isteric, ceea ce, bineînţeles, reuşea să nu facă cu o mimică disperată şi caraghioasă. Ca după o clipă să-şi dezvelească dinţii îngălbeniţi de tutun într-un rânjet satisfăcut, ca şi cum şi-ar fi descris o victorie personală, o victorie grandioasă. L-ar fi lăsat baltă fără nicio ezitare şi i-ar fi întors spatele dacă, deşi pare neverosimil, nu i-ar fi plăcut: mai bine zis, îi plăcuse inteligenţa lui răutăcioasă, aproape otrăvită şi muşcătoare. Ei doi deveniseră prieteni încă înainte de asta, deşi era o prietenie fără noimă şi poate puţin absurdă. Ce voia de fapt de la el acest şef de gară pentru care, va recunoaşte şi asta, n-ar fi făcut niciodată din proprie iniţiativă un gest să şi-l apropie?

Răspunsul veni în ziua când Tavi Vorobchievici îl zărise pe Nuşka legat la gardul şcolii în faţa dughenei lui Horovitz. Atunci s-a năpustit înăuntru ca să-l smulgă, să-l ia pe sus şi să-l ducă la o plimbare, cu tot cu cal, şi la o discuţie între patru ochi.

Nu cu mult în urmă, un telefon îl chemase urgent la Cernăuţi sub un pretext tâmpit, din categoria celor care fac să-ţi crească subit tensiunea arterială, îi spuse el când se îndepărtară destul ca să nu audă nimeni. Mereu, cei mari îşi închipuie că pasămite în aceste gări periferice, fie ele şi de frontieră, se stă degeaba. Însă chefereul e armată, a doua armată. Aici, şi dacă nu-ţi convine, nu merge cu şahăr-mahăr, aşa că executase ordinul fără să crâcnească. La sosirea în oraş, îl luaseră în primire doi bărbaţi ca să se încuie cu el într-o odaie ferită. Se recomandaseră impersonal: Siguranţa Statului, făcându-l să înghită în sec, uluit. Cea de-a doua surpriză, încă şi mai mare, o surpriză uriaşă, fusese să descopere câte se ştiau despre el. Întâi, avusese o mică tresărire prostească de vanitate: cunoşti, te interesează un om care iese din rând, e „însemnat“, are o calitate aparte. Spaima venise însă imediat după asta. Se ştia, spre o pildă, ce spusese el odată în restaurantul gării din Iţcani, într-un grup mai mare de cheferişti, despre faptul că hoţia trebuie pedepsită „prin tăierea mâinii în piaţa publică“. Fusese o ocazie rară pentru ce-i plăcea lui mai mult: duelul ideilor. Ştia – şi o şi spusese, nefiind un secret – cum se fac marile averi, cum s-au făcut mai ales după război şi cum se fură peste tot ca-n codru. La asta se referise de fapt dus de val: pe butuc, în piaţă, să vadă toţi şi să ia aminte!… Pac cu barda exact peste încheietura mâinii hoaţe!… Căci numai cu asemenea măsuri pot fi potoliţi prevaricatorii!…

Unul dintre cei doi bărbaţi, cu un „cap de topor“, ştia să pună întrebări cum nu mai întâlnise pe altcineva. I-ar fi plăcut grozav să se dueleze cu el şi să-l dovedească. Simţul de alarmă, care se declanşase între timp, îl avertiza însă că mai bine-i să-şi ţină gura şi să nu facă pe grozavul.

Dacă-l cunoscuse etcetera pe fostul administrator al fermei Wagner etcetera, se interesase „cap de topor“, luând-o de foarte departe, iar el îşi dăduse seama pe loc că acesta a ghicit cel mai bun început. Pentru că, dacă era după el, ar fi fost în stare, aici, să le povestească zile şi nopţi, neîntrerupt, despre neamţ, adevărul fiind că nicări nu cunoşti mai bine un suflet de om ca la jocul de cărţi. Cum să nu-l fi cunoscut? Încercase să le expună şi teoria lui despre dispariţia acestuia, dar i-o tăiaseră scurt. Dispariţia, altă dată. Voiau, simţise el atunci, altceva. Dar planul lor era să-l fiarbă încet, la foc mic, încercându-l ba cu una, ba cu alta. Urmaseră câteva întrebări fără importanţă. Cei doi ştiau, spre pildă, de întâlnirile de duminică seara. Ce fel de joc e tarocul ăsta? E pe sume mari de bani? Cine câştigă, de obicei? Etcetera. La un moment dat, „cap de topor“ se interesase cumva în treacăt, neglijent, dacă-l cunoaşte pe noul administrator de la fermă. Dacă poate să le spună ce a remarcat la el. Deosebit. Dacă primeşte vizite. Ştia toată lumea că cine vine pentru fermă trebuie neapărat să treacă pe sub nasul lui, la gară. Ha, ha! făcuse el. Vizite? Nici vorbă. „Cap de topor“ insistase: un bărbat slab, nu prea înalt, bărbuţă blondă, cu înfăţişare de călugăr – nu cumva fusese observat prin împrejurimi? Nu şi nu. Dacă există în comună legionari. Nici simpatii legionare? Cămaşă verde? Nu! Asta chiar nu. Nu, deocamdată, ca să fim totuşi corecţi. Codreanu a fost – şi „cap de topor“ numise satul pe unde se povestea că trecuseră Zelea Codreanu şi ai lui, toţi călări pe cai albi, cu steaguri, prapuri, popi şi zeci sau poate sute de însoţitori pedestraşi. Se putea să nu se audă aşa ceva? Se auzise şi-atât, cum e în toate satele de lângă Nistru unde, din cauza distanţei mari, nu vine nimeni. La noi e capătul lumii! Nici broşuri, cărţi, poze, afişe? Nu. Nu, până la Dumnezeu, ce, suntem copii? Nici femeile? Pentru că bucovinencele noastre se năpustesc imediat… Iarăşi, nu. Cine, totuşi, cunoaşte el că a participat la acest marş al lui Codreanu prin Bucovina? Chiar nu cunoaşte pe nimeni? Nici măcar n-a auzit? Ştia desigur multe din auzite, dar şi din ziare. Avea însă atâta minte încât să-şi dea seama imediat ce urmăresc cei doi. A, sigur, făcuse el de câteva ori, necăzând în capcana minciunii de protecţie a criminalului din romanele poliţiste, la care „cap de topor“ l-ar fi pus imediat cu degetele între uşi. În sine, deşi speriat, aceste atacuri viclene îi plăcuseră din capul locului (pare o nebunie, dar e exact aşa), uneori, pericolul, jocul cu focul, aripa rece, neagră care-ţi atinge obrazul cu fâlfâirea ei de o clipă… Lăsa, după întrebare, o pauză, cât să tragă aer în piept. Apoi venea replica sa, strălucitoare ca un tăiş de spadă. Nu, domnilor! Bineînţeles, domnilor! Ca şi la taroc, spre dimineaţă, când au loc înfruntările decisive, observase în fine cum cei doi nu mai au resurse ca să continue.

Iată adresa noastră, încheiase celălalt, a cărui figură n-o reţinuse. Un ins care fumează, ascultă, priveşte pe fereastră. Noi vă vom mai căuta, stimate domnule Vorobchievici. (Nu-l tutuiseră nici măcar din greşeală.) Suna ca un ordin de despărţire, de amintirea căruia nu reuşise să scape ca de o muscă, atunci când dormi, zile în şir după asta. Adresa, de ce? Şi de ce tocmai el?

Ce-ţi spun, încheiase Tavi Vorobchievici, fiind ajunşi acum undeva departe, pe drumul pustiu din câmp, oprindu-se ca să se despartă şi el s-o ia înapoi spre sat, tot ce ţi-am relatat e secret absolut. Dar mă bate gândul că e numai despre tine. Bagă de seamă, te rog frumos!…

*

Nimeni nu bănuia, în primăvara fără ploi când abia începuse prăşitul, că, într-o bună zi, peste trei ani sau mai mult, şeful de gară îl va căuta pe moş Buliga Onofrei ca să stea, pur şi simplu, oleacă de vorbă cu el…

Partea de lume peste care bătrânul contabil se considera într-o oarecare măsură stăpân avea margini invizibile, dar precise: pământurile de până la Nistru, într-o parte, şi până la primul sat şvăbesc din stepă, în cealaltă, atâtea vite, atâtea acareturi, totul pus pe hârtie şi verificat de sute de ori începând, în ce-l priveşte, de pe la 1880. Iar puterea lui cea mare consta în această rânduială complicată – din „şcoala austriacă“ – cu care nu mai exista nicio altă fiinţă în deplină, riguroasă, intimă cunoştinţă de cauză. Nu voia şi nici nu jinduise vreodată să se amestece cu domnii. Cuviincios, scotea cuşma şi se oprea să dea bună ziua când se încrucişau pe uliţă. Făcea însă asta cu gravitate, ţeapăn, oricât de firav şi bolnăvicios îl făcuse o viaţă petrecută printre hârţoage, ştiind în sine perfect cu cine are de-a face. De la Wagner cunoştea că de gura rea, muşcătoare, care nu cruţă pe nimeni a şefului de gară se tem toţi. Prima sa reacţie când marele jucător de taroc, cu care nu schimbase o vorbă până atunci, veni să-l caute fu de suspiciune, ca unul învăţat cu cele rele ale vieţii. Simţi însă după primele cuvinte schimbate că acest om nu poate fi minţit, el cel puţin nu se simţea în stare. (Între timp, şi plăcerea acestuia de a sări la atac cu spada goală în mână pentru a-şi apăra o idee începuse să se ofilească…)

Despre ce discutase Tavi Vorobchievici cu Gavril M. când îl avertizase că sunt nişte persoane cu ochii pe el nu ştia pe atunci nimeni. Primul care afla era moş Onofrei. Şedeau faţă în faţă în odaia numită „birou“, în liniştea tulburată doar de şoarecii care îşi făceau iarăşi de cap. În această lumină nouă, toate începeau să se vadă mai clar. Meditativ, bătrânul contabil îşi scoase tabachera şi, cu degetele lui tremurătoare, numai piele pe os, începu să-şi răsucească o ţigară, iar şeful de gară îl imită. Fumară tăcuţi.

La el, aici, recunoscu moş Onofrei, nu venise nimeni să-l tragă de limbă. Nu era însă un ţăran prost. Cunoştea că asemenea lucruri se întâmplă. Puse cap la cap, ce ştia unul cu ce ştia (sau auzise) celălalt, începea să se lege o poveste străină care parcă venea de pe meleaguri îndepărtate. Recunoscură apoi că fiecare avea de dat sama într-o privinţă sau alta despre timpul petrecut la fermă de Gavril M. şi cum trecea el călare, cu calul lui cel negru, ca o vijelie. Dar până atunci mai era!…

7

Într-una din acele dimineţi petrecute de Gavril M. cu moş Onofrei în birou, dintr-un teanc de hârţoage extrase din dulap apăruse întâmplător şi schiţa topografică, desenată stângaci, de mână, cu totalitatea terenurilor moşiei de altădată. Era veche, îl încredinţă contabilul. Veche însemna că şi Wagner o găsise aici, scrisul cu caractere slavoneşti fiind dovada cea mai importantă. În rest, o linie albastră, îngroşată, indica Nistrul, ca şi în hărţile recente, şi era unicul dat neschimbat: hotarul din partea de nord, aşa cum fusese probabil şi pe vremea războaielor cu turcii sau şi mai demult…

Cei doi, moşneagul cu ochelarii săi căzuţi pe vârful nasului şi Gavril M. lângă el, se aplecară împreună peste harta desfăcută pe toată masa şi-o studiară îndelung. Aproape nimic din ce era desenat acolo, cu pana de gâscă şi cu cerneluri colorate, nu mai corespundea cu realitatea de fapt. Harta era frumoasă, dar inutilă.

Gavril descoperi Valea Lupului într-altă zi, apucându-se de unul singur să studieze harta cu de-amănuntul. Două cuvinte româneşti, tot cu chirilice, şi suprafaţa „văii“, haşurată cu linii subţiri. Fusese, pe vremuri, vadul unde veneau la adăpat zimbrii lui Dragoş Vodă. Gavril ridicase privirea contrariat. Ca şi în povestea cu şobolanii fermecaţi de ţigancă, moş Onofrei nu se arătă deloc sensibil la neîncrederile lui ironice. Aşa se spunea din bătrâni, lămuri el posac. Locul era important şi pentru că nu departe de acolo se afla limita sudică a pământurilor fermei. Din cauza mijloacelor limitate, a banilor care nu ajung niciodată să faci tot ce-ţi pofteşte inima, pe Wagner nu-l ispitiseră deloc pârloagele astea, care erau şi prea îndepărtate, mai explică sec, dar cuviincios bătrânul. Iar pe el personal, dacă asta avea vreo importanţă, nu-l interesase, nu era treaba lui, nu trecuse niciodată pe acolo. După obişnuitul control făcut în luncă şi fără niciun plan, fără să anunţe pe nimeni, a doua zi Gavril porni călare spre Valea Lupului. Era puţin înainte de prânz, exact atunci când arşiţa începe să crească spre punctul ei de culminaţie şi, doar la câţiva paşi după ieşirea din perimetrul familiar şi sălbăticit al parcului, spre sud, trăi mica jubilaţie ilicită a evadării. Se împotmoliseră în acea zi în catastifele vacilor Simmental şi moş Onofrei îl aştepta să verifice în continuare un dosar gros cu fişele de observaţie ale lui Herr Franz. Îşi aminti de asta doar pentru o clipă. Veni însă imediat strânsoarea fierbinte, de cleşte, a aerului încins pâlpâind deasupra câmpiei pustii şi uită de toate.

Merse astfel, lăsându-se în voia lui Nuşka, pentru că armăsarul părea să ştie mai bine ce vrea călăreţul, un timp oarecare, cu senzaţia învârtirii în cerc, ca într-un uriaş ringhişpil, cu o ameţeală ca de rachiu tare şi parcă şi cu o vagă pierdere a simţului de orientare. Între timp, ferma şi parcul rămăseseră departe, undeva în spate, şi atunci când se întoarse nu le mai zări şi nu mai deosebi spre nord, pe linia orizontului, niciun reper. Lanurile verzi de secară şi cele de hrişcă înflorită aparţinătoare de sat existaseră şi ele în dreapta, dar curând le înghiţi şi pe ele flacăra de spirt a depărtării cu pâlpâitul ei orbitor care răneşte retina. Şi mai era ceva: cu toată asprimea secetei, în preajma fermei, unde exista şi insula verde a parcului, se simţea cât de cât adierea dinspre Nistru ca o alinare. Brusc, îndepărtându-se, constată că se mişca în alt aer, parcă trecut prin foc. Rămăsese de jur împrejur doar marea nesfârşită de iarbă gălbejită ca-ntr-un vis.

O viaţă intensă pulsa totuşi frenetic şi cântecul asurzitor al gâzelor invizibile îl însoţise tot timpul. Pe cei doi ulii îi zărise încă de la început foarte sus, în azur, deasupra capului său şi a curenţilor de aer, unde desenau metodic cercuri perfecte. Îi va regăsi acolo şi pe drumul de întoarcere şi-şi va spune, cu o jumătate de zâmbet, că l-au vegheat în tot acest timp. Asemeni unui câine de vânătoare, Nuşka simţi şi popândăii. Semnalul de avertizare fusese un sforăit, un simulacru de spaimă şi de alarmă. (Peste câteva luni, în prima sa iarnă petrecută la fermă, Gavril M. va descoperi că armăsarul său se comporta la fel şi atunci când simţea lupul.) Micile jivine de culoarea pământului uscat se soreau pe câte un dâmb şi aşteptau alertate de zgomotul copitelor, de vibraţia străină din aer care, apropiindu-se, le scosese din vizuină. Sosirea călăreţului singuratic strica pacea locului, citi el în ochişorii ca nişte mărgeluşe negre, care-l aţinteau fără teamă până în momentul când, dintr-o zvâcnitură, popândăii dispăreau în adâncuri ca şi cum nici n-ar fi fost.

Pârloaga începea cam la jumătatea distanţei dintre fermă şi Valea Lupului. Cele câteva zeci, poate peste o sută de hectare din partea de sud despre care i se povestise şi la Camera Agricolă figurau distinct şi pe hartă, colorate într-un galben spălăcit. Fără a fi marcate de un drum sau de vreun hat, pustietatea sălbăticită a pământurilor înţelenite, care la vremea lor îi descurajaseră şi pe austrieci, începea pe nesimţite cam după o oră de mers. Ca şi pe munte, în pădurile de acasă ştiute din copilărie, locul era tăiat în toate direcţiile de poteci care apăreau pe neaşteptate şi se pierdeau repede, parcă s-ar fi topit în pământ. Stăpânii locului, micile sălbăticiuni sau păsările (pe care nu se putea să nu le auzi) rămâneau bine ascunse, în aşteptare, şi doar câte o şopârliţă, ieşită din vizuină să stea la soare, săgeta printre copitele armăsarului. Situaţia acestor pământuri uitate fusese mereu aceeaşi şi nu se schimbase nici după război. Cum nu se grăbea, lăsă calul la pas, anume ca să-şi poată face o idee. Or, nu se vedea nicio urmă de roată sau de copită, niciun hat, nicio baligă. Iar asta nu însemna decât că nu trecuseră pe acolo cine ştie de când nici vitele scoase la păscut şi nici oile din stâna satului.

Orientându-se, cu ce ştia de pe hartă, după umbra scurtă de la amiază, n-avea cum să se rătăcească. Se dovedi că şi distanţele erau cam aceleaşi cu cele calculate cu vreo sută de ani în urmă. Erau mai bine de două ore de mers călare, adică zece-cincisprezece kilometri, dacă trasezi o linie dreaptă imaginară. Tot pe hartă, porţiunea haşurată era cât să pui buricul degetului. (Şi, într-adevăr, la fel de misterioasă, de ilizibilă, ca o amprentă, îşi spusese ceva mai târziu.) Pierdută în pustietatea egal de netedă până în profunzimea azurie a orizontului, Valea Lupului apărea ca o colină singuratică, banală, ca o umflătură abia perceptibilă a solului, un rid incert, prelungit… Nu se ghicea nicio urmă de lup, dintre aceia care dăduseră numele locului. Şi nici zimbri nu se vedeau, îi mai veni în minte povestea contabilului. Important e că nimic nu începea acolo şi nici nu părea să fi început vreodată. Doar mai de aproape distinse simulacrul de pădure pitică, cu cele câteva tufişuri ghimpoase de lemn-câinesc şi de păducel, cu mărul pădureţ rotat şi trandafirii sălbatici proaspăt înfloriţi, ca o uriaşă minge roz-pal…

Descălecă şi făcu ultimii paşi pe jos. Chiar pe creastă, în bătaia vântoaselor creşteau doar năgară, siminoc şi păiuşuri aspre ca sârma, unde vitele trec şi nu pasc niciodată. Sperase totuşi ca măcar aici să dea de o urmă de foc sau de vreun semn de hotar de care au uitat toţi. Nu era însă nimic. Doar câţiva paşi mai departe, în josul colinei, descoperi izbucul ascuns în iarbă, şi el – îşi dădu seama abia acum – marcat pe hartă cu un minuscul punct albastru sau poate cu o cruciuliţă decolorată de vreme. Bineînţeles că nu fusese nimeni care să-i aibă grija, să-l cureţe şi să-l adâncească. Cu toate astea, surprinzător, avea destulă forţă, iar pe fund, sub oglinda translucidă a apei, patul de nisip curat, alb şi strălucitor ca argintul fierbea, clocotea fără întrerupere… În lungul firişorului de apă vie care se strecura mai departe crescuseră rogoz şi tufe de pipirig şi în aer se simţea aroma subtilă de pământ saturat de apă: o oază minusculă de umezeală în pustietate şi-n uscăciunea fierbinte din jur. Asta era la prima privire. Îl lăsă pe Nuşka să adulmece precaut şi abia să atingă apa izvorului, bău el însuşi o înghiţitură de probă – era bună! –, după care încălecă şi plecă în goană spre fermă.

Planul îi venise în minte chiar atunci, în intervalul scurt petrecut prima oară la Valea Lupului. Mai e şi faptul că priveşti îndelung în oglinda izvorului, atunci poţi ajunge să le vezi şi pe cele nevăzute – iar el privise… Ce e important, totuşi? E important că încă de atunci Gavril hotărâse cu precizie ce va fi. Planul îl avea „desenat“ în minte până la cel mai neînsemnat detaliu.

Moş Onofrei, pe care-l găsi toropit de căldură şi cu ochii injectaţi ca după somn, nu avu niciun semn de mirare aflând pe unde umblase. Descrierea viitoarei livezi de piersici o urmări răbdător, în tăcere, şi doar la urmă de tot recurse la subterfugiul manevrelor cu tabachera şi fabricarea ţigării. Nu se simţea însă în stare să încerce măcar să-l aducă pe „băiat“ cu picioarele pe pământ. Oricum, încă o plantaţie, după cele două şiruri de duzi ai lui Wagner şi după banii aruncaţi pe fereastră pentru crescătoria de viermi-de-mătase, i se părea o prostie. (O va recunoaşte mai târziu.) Ştia însă, pe de altă parte, că ar fi fost zadarnic să-l contrazică. De fapt, felul acesta de a fi al „băiatului“, foarte băţos şi hotărât, cumva milităros, aspru, sfârşise şi el prin a-i impune şi, în sine, recunoştea că îi place. Prima lui bănuială că, în secret, Gavril M. ar putea fi totuşi legionar îi revenea în minte mai ales în asemenea situaţii când se găsea pus în faţa faptului împlinit. Era aici şi un paradox de care era, de asemenea, perfect conştient. Putea fi, după asprime. O asprime cazonă, de front, pe care şi-o impunea sieşi, întâi şi-ntâi. În acelaşi timp însă, din cele pe care le ştia el despre legionarii bucovineni, pe care n-ar fi putut niciodată să-i aibă la inimă, ceva îi spunea că tot ce făcea acest „băiat“ – şi făcea multe şi fără hodină – arăta limpede că n-o să fie niciodată omul care să suporte ordinele şi autoritatea cuiva şi să se supună fără crâcnire… Neştiind ce să creadă de aici înainte, se mulţumise să-l asculte mai mult de o oră, reţinându-se şi de la nevoia de a-şi aprinde ţigara.

— Piersici? oftă el în cele din urmă. Repetă de câteva ori acest cuvânt ca pentru a se acomoda cu sonoritatea lui atât de străină. Poate rodii, propuse. Pe vremea Austriei, ştiu că armenii şi jidanii care se ocupă cu asta aduceau rodii pentru casele mari din Cernăuţi, dar numai fructe culese în altă parte. Rodii, da, am mâncat o dată. Piersici, cum le zici matale că se cheamă, nu cunosc!…

A doua oară plecă la Valea Lupului pregătit cu un hârleţ şi cu binoclul rămas de la Wagner. Colina, stabili el, pentru că de data asta îşi propusese să studieze locul şi împrejurimile cu mai multă atenţie, era într-adevăr orientată pe direcţia nord-sud, iar asta prezenta importanţă în măsura în care versantul vestic era oarecum mai protejat de curenţi. Trebuia prinsă în plan şi apa potabilă, izvorul care indica, oricum, existenţa unei pânze freatice fără vreo legătură cu bazinul fluviului până unde erau mai mult de 25 de kilometri, a unei surse de apă de avut în vedere neapărat!… Apoi oltoanele, de care va avea trebuinţă în faza imediat următoare. Acestea se găseau, şi el le ştia de acolo, în pepiniera şcolii superioare agricole. Cu încă un drum la Cernăuţi s-ar fi interesat şi de preţ. Costurile totale, în fine, n-aveau cum fi prea mari, şi în niciun caz costuri pe care o fermă agricolă „ca a mea“ să nu şi le poată permite. Notă într-un caiet toate astea, cu toate că le avea şi în minte, inspirat de dosarele amănunţite întocmite de Wagner pentru fiecare investiţie (chiar şi pentru cele abandonate).

Încă nu reuşise să stabilească la acea dată limita de sud a pământurilor fermei. Undeva, nu foarte aproape, era satul nou (pe hartă nu exista) al coloniştilor şvabi veniţi încoace puţin după 1800 şi, cel puţin în acte, ferma se învecina cu pământurile lor. O şosea prăfoasă ducea într-acolo şi cu binoclul reuşi să măsoare distanţele pe care le notă în acelaşi caiet. Tot dincolo de orizont, dar spre apus, era calea ferată. Amenajarea unui drum de acces dinspre şosea, dar care să fie un drum al fermei pe propriile pământuri, nu era mare lucru…

Pentru probele de sol pe care avea de gând să le expedieze laboratorului din oraş cu prima ocazie folosi hârleţul. Situaţia era exact aşa cum îi fusese descrisă şi la Camera Agricolă: pe toată această suprafaţă necultivată, sub coaja înţelenită, tare ca piatra exista un cernoziom curat, din cel mai bun, ca miezul pâinii de secară. Împachetă separat probe din locuri şi adâncimi diferite. Puse după asta etichete pe fiecare pachet, iar pentru uz propriu făcu în caiet şi o schiţă sumară a terenului. Mai avea nevoie şi de avizul profesorului Volcinschi. Dar până atunci mai era timp, îşi spuse, şi, leoarcă de sudoare, se întinse leneş în iarbă, cu faţa în sus.

Loc neumbrit de nimic, recapitulă el în gând. Bătut de soare din plin, ca acum, dar şi de crivăţul sălbatic din primele două luni ale anului, atunci când – aşa cum arătau toate evaluările istorice ale meteorologilor, pe care le studiase cu atenţie – se stârneau undeva în adâncimea acestui orizont fără margini, prin stepele calmuce probabil, furtunile îngrozitoare de zăpadă…

Vântul secetei care începu brusc, precum un ceasornic, îi aduse aminte că trecuse sau va trece curând prima parte a după-amiezii. Printre pleoape, ca să nu-l orbească lumina, cercetă azurul care începea şi el să-şi recapete culoarea şi – în minte – încercă să reproducă sentimentul de balans şi spaimă din copilărie, când reuşea să trăiască foarte intens conştiinţa că e culcat cu faţa în jos, iar cerul e dedesubt şi că va cădea în acest abis translucid dintr-o clipă în alta. O altă pală de vânt aduse, surprinzător, semnalul limpede al unei locomotive şi îl trezi din această visare prelungită. (Visa un convoi de căruţe încărcate avansând prin ploaie, cu roţile afundate până aproape de butuc în noroi.) Se ridică în cot să verifice după soare. Da, era chiar ora când trenul ştiut pleca din gară către podul de peste Nistru. Sări în picioare ca împins de un arc şi încălecă. Abia atunci, înainte de a-i da pinteni armăsarului, descoperi că cei doi ulii se aflau exact în locul unde-i lăsase cu nu ştiu câte zile în urmă, tot deasupra capului său…

A treia oară se hotărî mai devreme ca de obicei, fără un motiv anume. (Era chiar în ziua când urma să se dezlănţuiască ploaia cea mare.) Băiatul rămas la grajduri să adape vitele şi să le schimbe aşternutul ştia şi el despre obiceiurile „boierului“ şi, surprins, nu înţelese câteva clipe ce are de făcut. În cele din urmă, atunci când grăjdarul i-l aduse pe Nuşka, Gavril îşi mai spusese că se va întoarce atât de repede la fermă, încât moş Onofrei, pe care nu-l anunţase ce are de gând, nici nu va băga de seamă că a lipsit. Singur armăsarul simţi ce se întâmplă. Începuse de fapt să se şi obişnuiască şi arăta asta cu fiecare ocazie, aşa cum arată un animal, că îi plac, ca şi călăreţului, pustietăţile. Abia simţi atingerea nervoasă a pintenului, îndemnul, că ţâşni într-o goană nebunească pe aleile parcului străbătute altă dată la trap.

Fusese o noapte aparte. Treaz, ca de obicei, încă înainte de primul cântat al cocoşilor, îşi spusese brusc, perfect lucid, că alegerea de a veni aici era o greşeală. Gândul apăruse din nimic, parcă şi împotriva voinţei sale: s-ar putea ca într-o bună zi această greşeală să apară cu o putere de neevitat. Şi n-ar fi exclus ca atunci să fie silit să le lase pe toate baltă şi să se întoarcă la Cernăuţi. Sau în altă parte, n-are importanţă. Încă de la sosire, pusese pe peretele dinspre răsărit, lângă rastelul cu cele două puşti, iconiţa cât palma adusă din Ţara Sfântă de Iliuţă, care i-o dăruise. Zi de zi, dimineaţa şi seara, îngenuncheat, se rugase apoi pentru ploaie, ştiind prea bine că nu mai are cui pretinde s-o facă alături de el. La miezul nopţii trecute simţise însă această singurătate parcă mai grea, strivitoare. Deşi o ignorase înainte, îşi mai spusese apoi, cu aceeaşi luciditate, că în logica vieţii există şi înfrângerea. La o asemenea constatare, chiar şi fără să fii de-un orgoliu nebun, ajungi cu inima grea. Nu e mai puţin adevărat că totuşi ajungi şi e bine să fii pregătit. Întărit. În liniştea absolută a nopţii de început de vară, simţise cum – undeva înăuntrul său, în recipientul pe care îl alcătuieşte corpul său, în acest „vas“ neînchipuit de fragil – încrederea în sine se clatină şi meditând şi după aceea mai recunoscu că nu are în sine resurse, nu are forţa colosală pentru o prefacere pregătitoare care să-l facă imun. Adormise nu mai ştia cum şi când şi se trezise mai târziu ca de obicei, pe lumină. Îngenunchind pentru rugăciunea de dimineaţă, simţise cum toate gândurile rele de peste noapte erau încă la locul lor şi erau tot ameninţătoare.

Până atunci crezuse mereu că singurătatea e doar pentru cei cu adevărat foarte puternici, lucru învăţat de la Iliuţă Teologul. De la el ştia multe şi despre omul sfânt, sihastrul de pe Rarău unde câţiva studenţi din Cernăuţi plănuiau să construiască un schit. N-apucase să ajungă şi el acolo să-l vadă şi nici nu-şi putea închipui prea bine un om care a făcut legământul cel aspru al tăcerii de atâţia ani şi vorbeşte, când nu se roagă, doar în gând cu păsările cerului şi cu brazii. Când i se întâmpla să se gândească la acest om sfânt simţea însă ceva care nu semăna cu nimic. Nu era nici evlavie (mai cunoscuse oameni cu darul sfinţeniei), nici frică. Nu simţea însă nici nevoia de a face un pas de apropiere, de a vedea el însuşi, de-a cerceta ca să se încredinţeze că acesta e adevărul şi de a-l învăţa şi el, cum ştia că i-ar fi plăcut prietenului său, „călugăraşul“ din Calafindeşti. La drept vorbind, nu dorea nimic, deşi se ferea s-o spună cu voce tare, ştiind însă – în sine însuşi – şi că e un model care-i va rămâne veşnic inaccesibil.

Va reflecta la asta mai târziu: nu ştia ce-l apucase să meargă iarăşi la Valea Lupului. Era totuşi un fel de evadare, o iniţiativă cu ceva aproape delictuos. Şi totuşi, fără să şi-o fi propus, seceta şi tot ce era în legătură cu ea rămâneau cu această ocazie parcă „acasă“, în seama altcuiva. Dispărea, se evapora şi conţinutul otrăvit al gândurilor de peste noapte, cu arsura lor insuportabilă…

În acea zi, planul pus pe hârtie al viitoarei livezi de piersici era aproape gata. La Valea Lupului, în schimb, nu se clintise nimic în intervalul celor câteva zile de când nu mai trecuse pe acolo. Asta-l izbi imediat după ce descălecă: nepăsarea pământului – sau neclintirea lui –, somnolenţa sa leneşă, oarbă, care nu spune nimic despre timp… O sută de ani sau o mie care aici nu înseamnă nimic, de vreme ce forţa uriaşă continuă să zacă scufundată în somn… Aceleaşi frunzuliţe miniaturizate şi date cu lacul ceros secretat prin porii invizibili ai plantei, aceleaşi tufişuri imune la orice secetă, oricât de grozavă, şi care, cu ghimpii lor oţeliţi, cu lemnul tare şi coaja amară, se apără de vite ca şi de oameni. Doar în lutul mai fraged de lângă izvor săreau în ochi urmele adâncite ale copitelor, lăsate acolo când Nuşka se apropiase să încerce apa cea bună şi rece. Era unicul semn nou.

Rămase după aceea mult timp întins în iarbă, absorbit de operaţiunea complicată a remăsurătorilor unde nu avea voie să se strecoare nicio eroare pentru când va ajunge sub ochii celor de la Camera Agricolă. O verificare fusese făcută de moş Onofrei. Recalculă, totuşi, în minte suprafeţele şi distanţele. Apoi, mâna de lucru trebuitoare. Cu ochii închişi, visă la chestiunea încă rămasă nerezolvată a transportului. Timpul optim pentru a începe lucrările părea să fie noiembrie, când încă nu au căzut brumele. Se nimerea bine, adică exact după ce se termina de strâns tot ce trebuie strâns de pe câmpuri. Cu ochii închişi, se „jucă“ un timp oarecare cu aceste ipoteze în care nici un milimetru nu era absolut sigur şi unde fiecare pas reprezenta un risc – câteodată un risc îngrozitor… Nicio clipă, pe toată durata acestui „joc“, frica nu dispăru total şi el, ca şi cum şi-ar fi luat pulsul, o controla cu coada ochiului: era la locul ei, neclintită, şi doar din când în când, fără motiv, aceeaşi frică aţipea obosită de atâta încordare. (Cu un mic efort de voinţă, eliminase din joc tot ce avea legătură cu sfecla, cu toate că era partea cea mai importantă şi mai grea…)

Calul se îndepărtase între timp şi-l auzea din când în când zornăindu-şi inelele oţelite ale zăbalei. Atenţia îi glisă într-acolo şi urmări acest sunet familiar ca un sprinţar clopoţel de avertizare. După care, fără nicio legătură cu socotelile dinainte, îi veni în minte cireşul din dosul şurii de acasă atunci când mămuca îl croia cu nuiaua pentru câte o ispravă cu care-o scotea din fire şi când el, răzbunător, se urca să stea cocoţat pe o creangă din vârf, iar acolo îşi imagina că e lipsit de greutate şi-şi ia zborul. Era ceva confuz, dar plăcut, ca şi deplasarea zgomotoasă a lui Nuşka. Mai mult o succesiune de imagini decât un gând la care să te opreşti pentru a-l privi cu atenţie. Şi totuşi, aceste imagini – care aveau o ciudată culoare azurie… sau, poate, strângând pleoapele, roz… duse el un pas mai departe jocul fanteziei – îl făcură să se ridice în capul oaselor.

Se gândise şi la prietenul său Iliuţă Teologul, „călugăraşul“ din Calafindeşti, ceva mai devreme? Nu era însă un gând articulat până la capăt, motiv pentru care îl şi uitase în aceeaşi clipită. Distrat, culese din iarbă un fir de susai, îl curăţă de frunze, descoji tija de pielea păroasă, foarte subţire, apoi, mecanic, ronţăi miezul fraged. Adevărul e că doar gustul plăcut, înţepător al susaiului pe limbă i-l adusese în minte pe Iliuţă, la care în ultimele zile se mai gândise, şi totdeauna ca la singura fiinţă căreia ar fi putut să-i ceară sfatul. Cu câţiva ani în urmă, retras într-o pădure, din motive nedivulgabile nici între prieteni, „călugăraşul“ se hrănise mai bine de o săptămână doar cu susai şi cu frunze de măcriş sălbatic strâns din fâneţe.

Ascunderea atât de misterioasă în pădure, în munţi, despre care Iliuţă pomenise din întâmplare fusese şi pretextul unei discuţii (tot între patru ochi) care durase aproape o noapte întreagă. Era o poveste adevărată, îl avertizase „călugăraşul“.

Câţiva tineri, sună povestea, între care sunt elevi din casele mari şi studenţi, se apucă într-o bună zi de făcut cărămizi cu gândul că vor construi cu ele ceva. N-are importanţă ce anume: ceva, se ferise de acest tip de precizare Iliuţă, refuzând să recunoască şi că el însuşi s-ar fi aflat acolo, implicat în facerea acelor cărămizi. Care oraş? Un mare oraş, n-are importanţă. În niciun caz însă Cernăuţiul nostru! Impresionată de cuminţenia lor, de hărnicia lor, o doamnă, o boieroaică, le dă şi un teren unde tinerii amenajează răsadniţe, fac straturi, pun zarzavaturi. Plănuiesc cu mintea lor, în care bineînţeles că era şi exaltare, să-şi asigure verdeţuri pentru masă, dar şi un „ce“ profit, eventual, vânzând prisoasele doritorilor. Era visul unor băieţi săraci, veniţi de la ţară şi care-şi duc zilele lihniţi de foame. Lor li se alătură însă şi colegi şi prieteni din familiile înstărite ale oraşului, care vin la muncă dintr-un elan de-o puritate ireproşabilă. Asta-i face pe toţi să investească în cărămizile alea amărâte şi în nu ştiu câtă ceapă verde şi leuştean un orgoliu pe măsură, plin de înflăcărare. Dintr-odată însă, împotriva lor se dezlănţuie urgia!… Cum adică „urgia“? Uite-aşa! Treabă comunistă, va suna la un moment dat acuzaţia, care e absurdă de vreme ce tot ce fac aceşti cărămidari, aceşti grădinari e cu semnul crucii în faţă. Muncă neplătită, voluntară, vine replica, adică ceva foarte suspect. Şi cu cazanul comun din care se distribuie la toată lumea străchini egale cu aceeaşi fiertură. Fapt e că la lutăria de la mahala şi la grădină, din ordinul prefectului de poliţie, descind poliţişti şi jandarmi. Aceştia sfărâmă tot, distrug, rup până şi ostreţele gardului, pe studenţi îi bat măr, iar pe câţiva, care protestează, îi şi arestează şi îi vâră la beci. Când grădinarii, nevrând să renunţe, revin la treabă, se reia şi reprimarea, încă şi mai grozavă. Toate astea se repetă de mai multe ori.

Într-o dimineaţă de sfârşit de mai – spune mai departe povestea –, la 5 dimineaţa, mai exact, pentru că a crescut ziua şi se luminează devreme, cincizeci de tineri sunt gata să înceapă iarăşi munca la grădină când apar circa două sute de soldaţi înarmaţi. Imediat după ei, vin câteva zeci de poliţişti, cu revolvere în mână. Tinerii, care n-au schiţat niciun gest de împotrivire, sunt loviţi, scuipaţi, trântiţi la pământ când opun rezistenţă. Sunt percheziţionaţi, dar nu li se găsesc nici arme şi nici alte obiecte delictuoase sau compromiţătoare. Câtorva li se leagă mâinile la spate şi, în fine, prin centrul oraşului, prin faţa Universităţii, sunt duşi la prefectura de poliţie. Toţi, încolonaţi. Pietonii care, recunoscându-i, li se adresează de pe trotuar pentru lămuriri sunt şi ei arestaţi. La poliţie urmează interogatoriul, pentru care sunt luaţi unul câte unul, şi bătaia crâncenă.

Un vânt de nebunie suflă peste această înfruntare care, în esenţă, e absurdă, poate şi puţin caraghioasă. De sălbăticie în stare pură ca a fiarelor înfometate. O revărsare aproape neverosimilă de bestialitate, de înverşunare şi ură, totul îmbibat de ridicol din cauza excesivităţii lipsei de sens. Câteva zeci, peste o sută de tineri, între ei şi nişte trecători absolut inocenţi, închişi într-o curte unde poliţiştii bat în ei ca-n fasole. Sunt umiliţi, scuipaţi, apoi loviţi unde se nimereşte şi la grămadă cu tesace, bastoane, paturi de armă, picioare, pumni. Dar sunt şi din cei luaţi la ochi din capul locului şi cărora li se rezervă tortura infamă: spânzuraţi cu capul în jos, loviţi cu vâna de bou la tălpile goale. Când leşină, sunt vârâţi cu capul în apă ca să-şi vină în fire.

Între timp s-a dat alarma în oraş, aşa că la prefectura de poliţie vin profesorii de la Universitate în ajutorul studenţilor arestaţi. Au aflat şi părinţii, care imediat vor angaja avocaţi. Se înfiinţează cu toţii acolo.

Pe partea cealaltă sunt convocaţi prim-procurorul, un medic legist, e sesizat parchetul. În incintă sunt prezenţi un inspector superior de poliţie, un comisar. E pusă în stare de alarmă o companie de jandarmi.

Ziarele, între care şi unul sau două din Bucureşti, publică zilnic dări de seamă amănunţite despre ce se întâmplă aici: umilinţele absurde şi tortura, greva foamei declarată de câţiva dintre cei închişi, adunările de protest care au loc continuu şi, în fine, procesul şi peripeţiile lui, pentru că familiile arestaţilor dau în judecată poliţia. Întrucât şirul samavolniciilor nu se curmă, părinţii celor închişi pleacă la Bucureşti cu memorii şi bat la uşa ministrului. Procesul se tărăgănează cu toate astea indefinit şi încep să se spulbere treptat şi speranţele. Până când, de la Bucureşti, unde s-au făcut atâtea diligenţe, soseşte răspunsul: drept mulţămită, prefectul de poliţie care le-a dirijat pe toate e decorat de ministru…

Stai puţin, nu înţeleg, schiţase Gavril aici – sau poate ceva mai devreme – prima împotrivire. „Călugăraşul“ îi evitase însă privirea, ca şi cum nu l-ar fi auzit.

Mai târziu, s-a spus de către foştii arestaţi, de părinţii şi prietenii acestora, de profesorii lor de la Universitate, de ziarişti, s-a spus, aşadar, că încrederea în justiţie fusese pierdută definitiv pe drum. Şi că nu există în ţara asta a noastră dreptate pentru cel slab şi împilat. Pe deasupra, în cei scuipaţi şi stâlciţi în bătăi, tot ei fiind apoi târâţi prin tribunale, se acumulase mai multă obidă decât poate cineva să suporte. Toate se complică încă şi mai absurd şi fără nici cea mai mică speranţă până în clipa când, chiar în sala de judecată, cu multă lume înghesuită acolo în aşteptare, unul din tineri scoate pistolul şi trage câteva focuri. Iar prefectul, tocmai cel decorat, venit acolo anume ca să le râdă dispreţuitor în faţă, cade ucis. Asta-i povestea!

Iliuţă povestea palid şi coborând vocea, aproape în şoaptă. Gavril îl ascultase tulburat. Pe altcineva l-ar fi întrerupt, nesatisfăcut, iritat de forma lacunară a poveştii. „Călugăraşul“ din Calafindeşti n-avea însă umor. Era şi ceva în expresia lui care sugera că, de data asta măcar, atât cât spune e destul. Şi mai fusese un amănunt: în lunga pauză care a urmat, Gavril simţise că acesta nu-l condamna pe ucigaş. Răspunsul lui neformulat cu voce tare era cel la care e obligat orice slujitor al Bisericii: nimic nu-ţi dă dreptul, omule, să iei viaţa semenului tău! Îndură, roagă-te şi smereşte-te! Întoarce, când vine clipa, şi celălalt obraz! E voia Domnului să fie aşa. Nu ucide! Pentru „călugăraş“ nu exista nimic pe lumea asta în stare să-l facă să nu respecte această poruncă, fie şi dacă e pentru altcineva, însă nici să-l condamne pe păcătos nu se simţea în stare, decât dacă şi-ar fi călcat pe inimă. Poate!

În acele clipe, Iliuţă era singur, simţind greutatea enormă, strivitoare a păcatului şi ştiind că trebuia să facă în aşa fel încât măcar pe el, cel mai tânăr şi mai slab, să-l ţină ferit, la distanţă de toate astea… Gavril M. fusese urmărit multă vreme de acest vis care roade sufletul, fără a reuşi nici după aceea să se vindece.

8

Prima picătură îl izbi ca un glonţ rătăcit, făcându-l să tresară şi să privească locul de pe braţ unde trebuia să fie amprenta impactului. Însă picătura explodase sau se evaporase instantaneu. Ridică privirea: cerul era curat. Trebuie să fi fost o gâză ameţită de zăpuşeală, îşi spuse.

Liniştea din jur, neluată în seamă, ar fi trebuit să fie şi ea un semn. Liniştea, ca atunci când ieşi de sub apă şi urechile îţi sunt înfundate, dar şi parfumul tuturor florilor sălbatice din stepă, greu, onctuos, înăbuşitor, târându-se razant cu solul şi care aproape că devenise gust pe limbă şi-n cerul gurii. Trecuse cu mult de amiază şi vântul începuse şi el să sufle mai devreme ca de obicei. Din cauza asta, pentru că îşi schimbase şi direcţia şi bătea acum dinspre răsărit, nu auzise nici semnalele locomotivei la plecarea din gară. Cei doi ulii care-l vegheaseră tot timpul de sus nu mai erau. Doar soarele părea să aibă o altă strălucire, ca de după un geam gros de sticlă. Încă neîncrezător, toropit, nu se grăbi să se ridice.

În acest interval de zăbavă care dură un minut sau două, norul minuscul purtat de vânt undeva foarte sus desenă o spărtură în oglinda orbitoare, curată ca lacrima a cerului, însă tot atât de repede dispăru. Imediat urmă prelungita înfiorare, vibraţia de strună întinsă a aerului, şuierul adierii care, ca o enormă mătură cosmică, culcă ierburile din câmpie la pământ. Sări în picioare. Avu totuşi timp să vadă clar fulgerul mut sclipind foarte departe, la răsărit, după care, într-o clipită, aerul începu să se întunece.

Se îndoia că va ploua chiar şi după ce aduse calul şi-i puse zăbala, pregătindu-se de plecare. În acele clipe încă încerca să-şi domine febrilitatea, neîndrăznind de fapt să se bucure. Ar fi trebuit să sară în şa şi să pornească îndată spre fermă. Ceva obscur, greu ca de plumb îl paraliza însă. Ca şi prima picătură venită din senin, ameninţarea ploii ar fi putut să dispară fără urmă, îşi spuse, cu toate că într-o anume zonă a minţii, unde lumina cădea diferit, ştia că asta e o prostie. Frica rămânea totuşi intactă, insuportabilă, şi se închină speriat de câteva ori.

Ploaia începu imediat după ce sări în şa, cu alte câteva fulgere mici, îndepărtate, pe aceeaşi jumătate de cer care se înnegrise şi cu primul ropot trecând peste el şi cal şi alergând mai departe spre celălalt capăt al câmpiei, către apus. Şi imediat după asta, într-o beznă deasă şi albă ca laptele, în câmp deschis şi fără nici cel mai mic adăpost în apropiere, se dezlănţui potopul. O luase din loc între timp, dar era prea târziu.

Nuşka pornise şi el fără a mai aştepta să fie îndemnat, iar goana spre fermă, cu frâul lăsat liber, continuase prin această revărsare de apă, ca un înot unde, totuşi, nu dispăruseră chiar toate punctele ferme de sprijin. Orbit şi asurzit de vuietul enorm al ploii, Gavril M. se trezi la un moment dat că strigă ceva, fără să ştie însă prea bine ce anume strigă şi cui se adresează. Poate astfel îi aducea mulţămită şi slavă Celui de Sus pentru ploaia salvatoare după care se rugase atâta şi în care încetase să spere, ca un păcătos şi un nevrednic… Urlă mult, în tot cazul, adresându-se poate şi calului, de urechea căruia îl apropia poziţia corpului aplecat spre înainte. De câteva ori simţi nevoia să se redreseze, ceea ce şi făcu. Cu capul dat pe spate, cu gura deschisă, bău apă, o înghiţi sau o scuipă, urlând ceva în tot acest timp. Izbucni în râs de alte câteva ori, fără motiv, dar simţi în acelaşi timp cum îl îneacă şi hohotul de plâns. În câte o fracţiune mai luminată şi mai lucidă, punându-se şi pe sine însuşi pe unul din talgerele balanţei („fiinţa“ interioară pe care o scruta uneori ca pe ceva străin, cu nemilă), îşi dădu seama că n-are cu cine împărtăşi acest uriaş preaplin sufletesc, gata să facă explozie, dar simţi şi cât de iute fuge, se consumă, arde fără vreun rest starea de nebunie absolută despre care era sigur că-i fericirea…

Spre deosebire de călăreţ, Nuşka ştiuse tot timpul direcţia bună şi galopă fără să încetinească sau să ezite. Şi pentru el era aceeaşi plăcere sălbatică de fiară a fugii dezlănţuite prin ploaie. Doar o singură dată, sărind probabil peste un hat inundat, pentru că nu se zărea nimic la un pas în faţă, călcă în gol sau alunecă, iar pe Gavril îl străbătu un fior îngheţat până-n degetele de la picioare. Dintr-o zvâcnire, armăsarul se redresă însă cumva din zbor, din scurta planare, fără a mai fi necesar ca el să-l strunească din frâu, ateriză suplu şi goni mai departe.

Toate astea durară un timp indefinit. Deodată, în albul mat şi compact, drept din faţă se decupă zidul întunecat la culoare şi atât de aproape, ca la distanţă de-un braţ, încât încremeni îngrozit. Era însă parcul cu arborii săi şi cu „zidul“ său vegetal şi cu aleea pe care Nuşka intră ca săgeata, după care, imediat, erau curtea şi grajdurile…

Tăie în goană, încetinind doar atât cât să-şi vină în fire, curtea inundată spre grajduri, unde descălecă, iar un băiat, cu sacul pe cap, se năpusti să-l întâmpine şi să ia în primire calul care trebuia dus în grajd şi şters bine. Ca şi cum ar fi fost prevenit, moş Onofrei nu-l mai aşteptase, apucând să plece spre sat încă pe vreme bună, iar prăşitorii fugiţi din luncă ajunseseră la fermă şi ei. Îi zări de departe uzi leoarcă, strânşi sub un şopron, unde ardea focul sub ceaun şi se pregătea fiertura de seară. Ziua se scurtase parcă şi ea şi, cu toate că era încă devreme, lumina devenise de înserare, anunţând astfel că a intervenit o întrerupere, o schimbare de sens în ordinea lucrurilor, dar Gavril M. îşi dădu seama că nimeni nu mai are nevoie de el şi o luă la fugă spre intrarea din dos ca să se pună la adăpost.

Mai târziu, visând toate astea din nou, va descoperi mirat cât de greu e să faci ordine într-o stare care n-are nume precis, dar nu poate fi decât fericirea.

De fapt, năpustindu-se pe coridorul obscur şi trântind toate uşile în urmă, nici n-ar fi avut răbdare să încerce să înţeleagă ce se întâmplă cu sine. Primul lucru şi cel mai important era deocamdată să-şi scoată veşmintele de pe care şiroia apa, ceea ce şi făcu în viteză. Parfumul – căci de un parfum era vorba – îl simţi imediat după asta, când începu să se şteargă pe corp. Senzaţia de neobişnuit, de nou, de străin îl întâmpinase însă din prag. Încremeni încordat ca s-o verifice. Furtuna de afară făcea să răsune şi să vibreze asurzitor coaja clădirii străvechi şi pustii, devenită dintr-odată prea mare şi prea goală. În acelaşi timp, umezeala de la ploaie curăţase şi aerul lânced din interior şi parcă îl şi frăgezise. Mirosul necunoscut apărea astfel cu ceva familiar, foarte vag, dar şi cu altceva, anume ca să atragă atenţia şi să-i pună simţurile în alertă.

Ca de obicei, un ştergar proaspăt era depus sub geam, la capul patului, unde mai avea lavoarul, urciorul cu apă de spălat şi o cănuţă de tablă. Toate astea le aranjase ţiganca, în felul ei atoateştiutor care se dispensa de justificări. Cu aceeaşi autoritate, ea îi luase înainte şi câte unul din cele două ştergare ale sale ca să le spele pe rând sau, în altă zi, o cămaşă şi o izmană pe care (el nici nu băgase de seamă că lipsesc) le găsise seara spălate, împăturite soldăţeşte şi depuse pe un scaun ca să fie la îndemână, mirosind a săpun şi a fier de călcat. Îi mai veni în minte şi cum, într-o altă seară, la culcare, ghidându-se după mirosul străin, descoperise sub pernă un mănunchi de flori uscate despre care Tina, căci a doua zi ea recunoscuse că le-a pus anume acolo, îi explicase grav că dau somnul lin. Oricum, studiase neliniştit firişoarele mumificate ale bucheţelului. Le adulmecase atent: păstrau mirosul sălbatic, aspru, de floare de câmp, dar nici după miros şi nici după aspect nu reuşi să le identifice. Până la urmă n-avu curajul să le arunce. Şi totuşi faptul că exista cineva care îi umbla prin lucruri în lipsă, chiar dacă o făcea fără gânduri rele, îl tulburase. Privirea femeii, neagră, dar liniştită, în care nu exista nici cea mai slabă umbră de sfială sau de ezitare, îl determinase să renunţe la mustrarea pe care intenţionase să i-o facă.

De data asta, cu o infimă întârziere, băgă de seamă că ştergarul cu care tocmai se frecase pe corp nu era al lui. Era, ca şi ştergarele lui, din pânză aspră de cânepă, ţesută în casă, dar fără floricelele cusute cu aţă roşie la capete, cum hotărâse mămuca atunci când i le pregătise, ca să apere de deochi. O clipă, indecis, dar alertat de mirosul străin, rămase cu ştergarul umed în mână, de parcă ar fi fost un corp delict. Un fulger sau mai multe, îngemănate, umplură odăiţa cu lumina lor albăstrie, făcându-l să tresară, şi uită de prosop, urmărind fermecat, asurzit, potopul de afară care părea să se înteţească.

Cât va dura? Întrebarea pe care o neglijase până atunci îi veni brusc în minte, dar şi gândul că după această ploaie se schimbau toate. Începuse de o oră? Mai de mult? Ploaia cădea ca o cascadă gigantică într-o revărsare perfect verticală peste pământ, unde strivise toate buruienile din luminişuri, spălând totodată pe dinafară şi praful străvechi de pe geam. Un şuvoi înspumat, pornit de undeva dinspre colţul din spate al conacului, aducea gunoaie, smocuri de iarbă şi crengi rupte, acoperea în cele din urmă ca un râu veritabil aleile parcului, toate peluzele sălbăticite şi se năpustea clocotind spre curtea pustiită. Din când în când, la mare depărtare, ca nişte bocanci de fier pe un acoperiş de tablă, se rostogoleau câte două, trei tunete asurzitoare deodată. La fel, dar în alt ritm al succesiunii şi parcă fără efect, scăpărau fulgerele mute. Lumina lor orbitoare scotea de fiecare dată din beznă coroanele copacilor, făcând să apară câte-o rămurică fosforescentă în întreaga sa splendoare ireală. Era, desigur, mai mult decât o banală „rupere de nori“, care se consumă în jumătate de oră, cel mult. Brusc, începutul de vară opresivă, uscată, dar şi încremenită în linişte şi resemnare ca într-un fel de moarte înnebunise, altfel decât în manualele de agricultură… În această privinţă, îşi spuse, toate socotelile vechi trebuiau refăcute. Şi cel mai important e că, dacă speranţa sa secretă, la care îi era şi teamă să se gândească, se înfăptuia totuşi, sfecla era salvată. Se adânci, absorbit, în această visare accelerată (toate socotelile dinainte trebuiau refăcute, începând de la zero) în care ar fi fost bine ca multe să se facă simultan, imediat ce va ieşi iarăşi soarele. Era voinţă strânsă ca un arc de oţel, în aşteptare, orgoliul trezit din aţipire, dar şi valul de plăcere, năvălind prin artere ca o dâră de foc.

Stătea gol în răceala întunecoasă a odăii, în picioare, la fereastră, cu pielea începând să se zbicească. Uitase şi de oboseală, şi de foame, căci nu pusese nimic în gură de dimineaţă, dar şi de presimţirile cele rele şi de visele nopţii dinainte, de care îşi va mai aminti doar după prima ninsoare a anului, mult după Sfântul Dumitru. Ploaia îl înviase şi pe el şi îl şi curăţase. Şi, într-un fel de mică halucinaţie, care nu durează mai mult de-o secundă, se simţi devenind uşor ca fulgul şi curat ca un glonţ de puşcă ţâşnind pe ţeavă. Timpul de fapt trecea pe alături, în viteză, dar fără să-l fi atins.

Când se întoarse, parcă avertizat, ţiganca era în prag. Nu lăsase uşa deschisă, dar nici n-o auzise deschizându-se. Larma asurzitoare a potopului de afară făcea şi ea să nu se audă paşii. Din cauza surprizei, în prima clipă nici nu-şi dădu seama că era în pielea goală. Cu toată obscuritatea, pricepu însă că Tina îi aducea cămeşoiul de noapte, luat la spălare şi uscat între timp ca şi celelalte rufe.

Unul din fulgerele mute se aprinse pe sticla geamului, umplând încăperea cu prea multă lumină chiar în clipa întoarcerii lui. Se putea crede că Tina intenţionase să depună cămeşoiul la capul patului şi să plece neobservată. Ca şi cum se pregătea să facă un gest neîngăduit, lumina o opri în loc şi încremeni ca într-o fotografie. În aceeaşi fracţiune de dezvelire totală, Gavril M. întâlni ochii întunecaţi, larg deschişi în care citi, fascinat, ceva ciudat. Spaimă nu era, asta e sigur. Cu toate că n-avea cum să verifice, ceva îi spunea că trebuie mult mai mult, foarte mult ca s-o sperie cu adevărat pe ţigancă. Nu era însă nici scânteia de râs cu care orice femeie răspunde la o surpriză din poziţia ei de nefrică şi dominaţie. Râs care poate însemna şi un ţipăt înăbuşit. Îi auzi în schimb glasul, foarte clar:

— Ai văzut că ţi-am adus ploaia, domnişorule?

Imediat reveni însă întunericul. Parcă profitând, femeia făcu iute cei doi paşi, puse cămeşoiul pe marginea patului şi dispăru. Înlemnit, cu senzaţia că i s-a luat sau îi lipseşte ceva, în această obscuritate de care-l dureau ochii, ezitase fâstâcit, neştiind ce să facă, şi-i mai trebuiră câteva minute bune să-şi vină în fire…

Tot abia în ziua primei zăpezi din iarna care începea în acel an va medita şi la alte amănunte din aceeaşi „fotografie“ pe care n-avea cum să mai verifice dacă nu cumva erau doar închipuirea lui scăpată din frâu şi luând-o razna, înfierbântată. Îşi va aminti aşadar că se gândise atunci astfel: din fundul curţii, Tina venise prin ploaie până la uşa din dos a conacului. Astfel o şi văzuse, în prag, şiroind de apa care parcă o învelea în întregime, apărând ca suflată într-o peliculă transparentă protectoare. Verificase însă atent imediat după plecarea ei şi pe locul unde stătuse ea, cu uşa pare-se întredeschisă în spate, nu se vedea niciun strop de apă şi nici măcar o urmă de talpă udă pe scândura podelei… Îşi făcuse la iuţeală câteva cruci ca să alunge gândul cel rău. În acest punct, amintirea era foarte precisă. Îndoiala era însă la fel de puternică şi-şi dădu seama că nu va reuşi niciodată s-o alunge.

Imediat după asta i se făcuse frig şi-şi trăsese peste cap cămeşoiul, observând în treacăt, neglijent, că şi acesta-i perfect uscat. Recunoscuse, tot atunci, parfumul, care era identic cu cel al ştergarelor. Pânza avea însă atingerea mângâietoare pe tot corpul a oricărei rufe spălate proaspăt. Se vârî în culcuş, unde, flămând, dar potolit şi rupt de oboseală, adormi imediat.

Vijelia de sfârşit de primăvară continuase după aceea toată noaptea. La început, din primul somn, printre tunetele asurzitoare îl deşteptă un zgomot distinct, mai puternic decât al furtunii. A doua oară, în ultima parte a nopţii, când ploaia parcă se înteţise, se ridică, aprinse lampa şi plecă să vadă ce se întâmplă.

Se pornise şi vântul, şi o rafală mai puternică desprinsese, fără s-o rupă însă, o bucată mare din streaşina pe care Wagner apucase s-o repare cu un an în urmă. În beznă, prin locul spărturii se vedeau fulgerele. Ploaia pătrundea tot pe acolo în pod, şiroind apoi pe scară spre încăperile pustii de la etaj. Protejând cu mâneca flacăra lămpii, studie grinzile, hornurile zidite, bârnele ca nişte oase de schelet ale tavanului de sub picioarele sale şi din nou gaura mare imposibil de astupat. Descoperi cu ocazia asta, în colţul opus al podului, doar ochii sutelor de hulubi speriaţi şi strânşi grămadă, unul peste altul.

Aproape jumătate din catul de sus era inundat. Ploaia salvatoare bătea însă şi în toate geamurile cu tocuri mâncate de vechime, se furişase pe lângă sticlă şi se prelingea pe pereţii odăilor din faţă. În fostul salon cu uşile sale duble bătute în cuie şi cu rafturile pregătite pentru crescătoria de viermi-de-mătase, şuvoaiele de apă prelinse pe scară, de sus, spălaseră praful vechi, pânzele de păianjen şi toate gunoaiele şi se revărsaseră după aceea, peste prag, în bezna sleită din coridor. Colindă peste tot, călcând desculţ în băltoacele strânse ici-colo în care pluteau paie, fulgi şi găinaţuri fosforescente de porumbei. Înviaseră şi vechile mirosuri stinse ale conacului, care, purtate de curent, umpleau fantomatic toate ungherele.

O vreme, zăpăcit, se învârti cu lampa ridicată deasupra capului, urmărit de fulgerele neîntrerupte. Dintr-odată, datorită acestor explozii de lumină, totul apărea mai mare, chiar uriaş şi urât. Nu se putea face însă nimic. Se întoarse resemnat în adăpostul uscat care era culcuşul lui improvizat pe trei scânduri şi, până la prima rază de lumină a zorilor, dormi neîntors şi, într-adevăr, lin, fără vise, cu bucheţelul de floricele uscate pus de ţigancă sub pernă.