© 2013 by Editura Polirom

www. cartearomaneasca.ro

Editura CARTEA ROMÂNEASCĂ

Bucureşti, Calea Victoriei nr. 115, sect. I

ISBN ePub: 978-973-46-3624-2

ISBN PDF: 978-973-46-3625-9

ISBN print: 978-973-23-3001-2

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © Egon Schiele (1890-1918), Copil cu aureolă pe o pajişte înflorită, (cca 1909, detaliu)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

LILIANA COROBCA (n. 10 octombrie 1975) a publicat romanele Negrissimo (Editura Arc, Chişinău, 2003; Premiul Prometheus pentru debut, acordat de revista România literară, Premiul de debut pentru proză al Uniunii Scriitorilor din Republica Moldova) şi Un an în Paradis (Editura Cartea Românească, Bucureşti, 2005), tradus în italiană în 2009 şi în germană în 2011. A editat volumele: Alexandru Busuioceanu. Un roman epistolar al exilului românesc (corespondenţă 1942-1961, 2 vol., 2003-2004); Poezia românească din exil (antologie, prefaţă, note, 2006); Golgota românească. Mărturiile bucovinenilor deportaţi în Siberia (2009); Epurarea cărţilor în România. Documente (1944-1964) (2010); Instituţia cenzurii comuniste în România, 1949-1977 (2 vol., în curs de apariţie). Este coautoare a Dicţionarului general al literaturii române (2005-2009). A beneficiat de burse şi rezidenţe de creaţie în Germania, Austria, Polonia, Franţa.

Căpuşa era lipită de burtă, aproape de buric, sugând sângele copilului. Fetiţa, înspăimântată mai mult de urletele fratelui, decât de punctul acela negru, porni după ajutor. În mod normal, răcnetele ar fi adunat, dacă nu o jumătate de sat, măcar întreaga mahala, dar acum nu venise nimeni. Ar fi putut ea să-i scoată căpuşa, dar dacă-i rămâne capul şi creşte alta şi mai mare… sau, Doamne fereşte, intră cu totul înăuntru şi vieţuieşte acolo, de unde nimeni n-o va putea scoate şi fratele va muri, supt de căpuşă?

La început, al treilea copil, fratele mai mic, bătut ori nedreptăţit deseori de celălalt, privea cu oarecare satisfacţie spectacolul. S-a tot rotit în jurul fratelui mai mare, în căutarea motivului care-l făcea pe acela să plângă şi să urle atât de insistent. A privit în jur, în sus, în jos, să vadă dacă nu cumva e cazul să tragă şi el un bocet, dar chiar n-a văzut nimic. Cămaşa ridicată, burta goală şi expusă la soare a lui Dan nu l-au impresionat deloc, nici nu l-au speriat. Nici punctul negru spre care se apleca atât de tragic frate-său nu l-a interesat, neînţelegând cum poate un frate atât de mare şi de voinic să se sperie de un punctişor negru agăţat de burtă. Apoi băiatul mai mic dispăru.

Fetiţa ieşi în drum. Ar putea striga la vecini, dar la ora asta nu-s acasă. Mai departe locuieşte bunica unei colege de şcoală, dar nici ea n-o fi pe acasă şi, oricum, nu are vederea atât de bună ca să scoată şi capul căpuşei. Fetiţa porni de-a lungul drumului, în căutarea unei persoane potrivite. A strigat la unchiul Vasile, dar nu i-au răspuns decât câinii din toată mahalaua. La urletul unanim al câinilor, nu a foşnit nimic prin case, nu s-au trântit uşi sau porţi, nimeni n-a deschis, să vadă cine strigă şi de ce. În general, când cineva striga pe drumul lor, auzeau toţi şi se găsea măcar unul care să răspundă: persoana căutată nu-i acasă, tocmai a plecat la vie, la nănaşu-său ori în altă parte. La capătul drumului, a zărit într-o curte o mamă care spăla rufe. Nu ştia cum o cheamă. A deschis poarta zgomotos şi femeia a privit-o întrebător.

— Bună ziua. Nu vreţi să ne scoateţi şi nouă o căpuşă?

Femeia a strâmbat din nas cu dezgust şi i-a răspuns:

— Nu scot căpuşi.

Şi intră repede în casă.

Fetiţa s-a oprit în dreptul fântânii. Poate vine cineva însetat să ia apă. O să stea acolo să aştepte.

Între timp, fratele mai mic îi adusese celuilalt jucăria lui preferată. Cel cu căpuşa l-a ignorat. Nu-i ardea lui acum de jucării.

Dan părea că nu mai termină de plâns. Ucisese cândva asemenea insecte, pe care taică-său le scotea din blana oilor. Tatăl îi spusese că, dacă nu le scoţi, acestea sug tot sângele animalului, până nu mai rămâne nimic din el. Dan îşi imagină cum căpuşa flămândă îi va suge sângele până se va transforma într-un fel de balon mare, iar el mic, ofilit, un boţ de oase, va fâlfâi neputincios din mâini şi din picioare, în timp ce căpuşa se va ridica în aer, până se va înalţa la cer. Sute de căpuşe umflate de sângele copiilor plutesc pe cerul senin şi prietenos, iar copiii plâng, slăbănogi, uscaţi, alipiţi de gângăniile necruţătoare. Dan îşi privi căpuşa care, ce-i drept, nu era mai mare decât jumătate din unghia degetului lui cel mic, de fapt, nu era nici cât un bob de fasole, dar el, cu toate astea, se simţea fără pic de sânge în el.

Marcel îşi aduse aminte de mărul cel frumos, pe care îl găsise alaltăieri şi-l ascunsese, să-l mănânce doar el, fără să-l împartă cu fraţii. Mărul vecinilor rodise anul acesta şi mai cădea câte un fruct în grădina lor. Mere văratice, dulci şi cu miezul roz. Dan, la vederea mărului, făcu un gest care trebuia să însemne: ce-i mărul tău pe lângă durerea mea! Atunci Marcel începu, dintr-o solidaritate frăţească, să scâncească şi el.

O căruţă se opri la fântână. Un om scoase o căldare de apă, bău, apoi umezi botul calului. Se uită şi el la fata care-l privea ţintă. Înalt, slab, urât, gura ştirbă, doar câţiva dinţi răzleţi, părul rar şi cărunt, urechi mari şi clăpăuge, ar fi putut juca rolul morţii cu coasa, de-ar mai fi avut şi o coasă în căruţă. Calul era şi el slab, cândva cenuşiu, acum murdar, pământiu-verzui, cu nişte dinţi lungi şi galbeni, compensându-i parcă pe ai stăpânului.

— Nu vreţi să scoateţi o căpuşă?

— Vreau, cum nu. Unde-i?

— Acolo, arătă Cristina spre poarta lor.

— De-a cui eşti?

— A lui Victor Dumitrache.

— Măi, măi, eşti fata lui Vichiuşa? Păi eu te-am plimbat cu căruţa când erai mică, aveam pe atunci un hărmăsar frumos şi gras… Şi tat’tu-i la „bani lungi”? Fetiţa încuviinţă. Şi v-a lăsat pradă căpuşelor. Fetiţa iar încuviinţă.

Când au văzut omul intrând, cei doi fraţi au amuţit, uitând să mai plângă.

— Unde eşti, măi căpuşă?

Apoi se uită la măr.

— Ce, nu vrea mărul tău? Ia hai să-l dăm căluţului, că imediat îl papă!

Copilul mic mai întinse o dată mărul celui mare care, aflat între două opţiuni, să mănânce el mărul ori calul, a luat mărul fără a zice vreun cuvânt. La o adică, omul îi inspira mai multă frică decât căpuşa.

— Ce, asta-i căpuşă, bre, micuţă cât o furnicuţă! Ia dă-o-ncoa’!

Se adresă apoi fetei:

— Ai rachiu ori odikolon?

Are, şi se porni după alcool. „Vrea să bea, să se îmbete şi să-mi arunce fraţii peste gard.”

Omul se apropie de copilul suferind, clănţăni fioros căpuşei din puţinii lui dinţi, gest care îl făcu pe cel mic să fugă după casă; se iţi de după colţ, după ceva timp, pentru că nu se auzea nimic şi era curios.

Cât ai clipi, omul strânse între unghiile murdare căpuşa umflată şi o aruncă jos, privind atent la burta băiatului.

— Am scos-o cu tot cu cap, spuse el satisfăcut. Calc-o acum în picioare.

Şi pentru că băiatul nu se mişcă, îl chemă pe cel mic:

— Vino, măi mucea, să vezi căpuşa lui frate-tu.

Dar nici acela nu acceptă invitaţia. Se apropie fata cu o sticluţă de rachiu, din care bărbatul turnă puţin în pumn şi frecă apoi burta copilului.

— Gata, calc-o tu, se adresă fetei.

Fata apăsă conştiincios, sări de câteva ori peste gânganie.

— Şi zici că tat-tu nu-i acasă.

Copiii dădură din cap.

— Munceşte. Trei copii nu-i lucru de glumă. Şi mă-ta? Tot la lucru. V-au făcut pe voi şi s-au împrăştiat care şi pe unde, vorbea omul în drum spre poartă. Şi a mea îi plecată, şi copiii au plecat. Singurel am rămas, noroc de cal. Hai, iapă, şi noi acasă.

Zgomotul roţilor se mai auzi puţin, apoi se făcu linişte.

Fata îşi turnă în palmă puţin alcool din sticluţă şi frecă şi ea burta fratelui, care stătea grav, nemişcat, privind undeva în zare. Sigur, dacă ar fi fost tatăl acasă, nicio căpuşă nu s-ar fi lipit de el, nu i-ar fi intrat pe sub piele. Simţi un fel de nemulţumire că totul s-a terminat atât de simplu şi de repede, când el avea pretext să fie nefericit, alintat şi important.

Sunt atât de puţini copii pe drumul lor, că nici n-ai cui pune omizi în cap, cărăbuşi în sân, n-ai cu cine umfla o broască mai acătării. De fratele mai mic s-a plictisit şi acela nici nu se mai teme de omizi sau de cărăbuşi. De i le bagi în sân, râde ca prostul de bucurie, că se joacă frate-său cu el şi îl bagă în seamă. Nici cu sora mai mare nu se poate juca, decât atunci când vrea ea, cum vrea ea şi, dacă ceva nu-i convine, te poate cuminţi imediat cu un zdupac în spate ori un şut în fund. Şi apoi, sora mai mare îi alungă pe toţi băieţii cu care se joacă Dan. Acum nu-i mai spune cine îl bate, că riscă să nu mai aibă cu cine se juca, băieţii evitându-l în amintirea pişcăturilor şi păruielilor cu care s-au ales după întâlnirea cu sora lui bătăuşă. Până şi Dan se miră: cum poate Cristina, aşa slăbănoagă şi mărunţică, numai piele şi os, de zici c-o ia vântul pe sus, să pună pe fugă nişte hăndrălăi atât de mari, graşi şi puternici, cu mamă sau tată acasă? A văzut-o şi el odată şi s-a speriat. Fata îşi făcea vânt, se zbârlea, îşi întindea ghearele spre duşman, de parcă toate animalele s-ar fi adunat în ea, apoi ţipa atât de ascuţit, că vocea ei îţi putea sparge timpanul, iar viteza cu care se îndrepa spre duşmanul nepregătit, oricât de mare sau puternic, îl punea pe acela pe fugă.

Cristina are şi acum un semn mic, o cicatrice pe obraz, de la un băiat orgolios, pe care ea l-a făcut de râs. Văzuse cum acesta îl bătea pe Dan, fratele ei iubit, pe care nimeni în afară de ea nu-l putea apăra. L-a pândit într-o zi ploioasă, când se întorcea de la şcoală, îmbrăcat frumos, cu cămaşă albastră, însoţit de doi colegi, o fată şi un băiat. Cristina a aşteptat lângă o băltoacă şi, când cei trei s-au apropiat de ea, l-a împins pe bătăuş în noroi, stârnind râsul celorlalţi. Acela a hotărât neapărat să-i spargă capul cu prima ocazie, să ştie ea, sfrijita şi urâta, cum e să-l trântească pe jos, în glod. A bombardat-o cu pietre, când s-a ivit ocazia, până când i-a umplut faţa cu sânge, s-a speriat şi a fugit. Cristina era bucuroasă, la câte pietre îşi pregătise pentru ea, nu mai ajungea teafără acasă. Şi cine să aibă grijă de fraţi? Aşa, s-a ales doar cu un obraz rănit, dar putea s-o nimerească drept în ochi, putea să-i spargă capul. Obrazul se prinde la loc. A pus un ştergar ud pe faţă şi s-a gândit la următorul plan de răzbunare.

Băiatul nu locuia prea departe de casa lor, fraţi mai mari nu avea, nici tată, nici măcar unul plecat după „bani lungi”, iar mamă-sa era plecată la oraş, în căutare de lucru. El stătea mai mult cu o bunică rea, care îl punea la lucru şi-l bătea din când în când, ca să nu se strice. Nu ştia sigur cum îl cheamă, parcă Aurel. Era dintr-o clasă mai mare.

Cică înainte, pe vremea când mama mergea la şcoală, existau două clase paralele, clasa „A” şi clasa „B”, iar pe vremea bunicilor a fost chiar şi clasa „C”. Tare mulţi copii mai erau pe atunci! Acum o clasă se adună din trei-patru sate, cu greu, vin profesorii pe la porţi şi-i roagă pe copii să vină la şcoală. Copiii învăţau să poarte măşti antigaz, să tragă cu arma, căutau grenade de lemn ascunse în pădure, organizau competiţii şcolare militare. Fetiţele trăgeau şi ele cu arma şi, dacă erau prea slabe ori prea scunde, se tolăneau pe burtă şi ţinteau. Se făceau echipe de acordare a primului ajutor. Trebuia să ştii să oferi ajutor medical bolnavilor, să ştii la ce-s bune plantele medicinale, să cari un rănit care avea fractură, să-i faci respiraţie artificială unui leşinat. Cristina a învăţat câte ceva de la mama şi de la bunica, ca să-şi poată ajuta fraţii în caz de ceva. Când s-a apucat într-o vară să ude castraveţii, s-a împiedicat de-o sârmă groasă şi ruginită, care i-a intrat în picior. Nici n-a spălat rana că, de durere, a uitat, speriindu-se de sângele care curgea abundent. A găsit o frunză mare de pătlagină, a şters-o cu dosul palmei, oricum era curată, şi a aplicat-o pe rană. Frunza s-a lipit de picior şi Cristina a udat mai departe castraveţii. Când şi-a adus aminte de julitură, frunza era foarte uscată, ca fânul iarna, iar din rană rămăsăse doar o dungă, atât. De parcă nici nu păţise nimic. Mama îi spunea: repede, totul se face repede. Repede pansează, repede spală, când ai pătat o haină sau faţa de masă. Dacă speli pata imediat, se ia uşor, fără mari eforturi…

De ceva timp, Aurel juca cărţi chiar lângă nucul lor, sub gard, împreună cu alţi doi băieţi. Cristina l-a urmărit de câteva ori şi i-a venit în cap cea mai cruntă pedeapsă, drept răzbunare pentru obrazul spart. În timp ce el stă sub nuc, ea, din partea cealaltă a gardului, o să-i răstoarne încetişor o balegă de vacă, moale şi puturoasă, drept în cap. Vacile trec de două ori pe zi pe drum şi lasă câte o balegă mare, ea va strânge una cu o lopată şi o va pune sub gard. În afară de faptul că pute de mori, balega are o culoare intensă, un verde care nu se ia cu nimic. Deci o să-i strice şi hainele. Se simţea deja răzbunată şi învingătoare. Îşi imagina în gând scena, îl urmărea pe jalnicul duşman plângând şi alergând la bunica lui neputincioasă. A strânge balega nu-i o problemă, dar trebuia să aibă grijă să nu se usuce, să fie moale ca să se prelingă pe faţă, pe urechi, pe gât, până sub gulerul cămăşii inamicului. În fiecare joi şi vineri, băieţii vin sigur pe la orele trei-patru şi pleacă seara, când se întunecă. Cu o sapă, Cristina a adunat o balegă pe lopată şi a lăsat-o la gard. Băieţii, care n-au simţit deloc prezenţa înţepătoare şi ameninţătoare a balegii (care puţea îngrozitor), s-au aşezat drept lângă lopata plină, de partea cealaltă a gardului, aşa că nu-i rămânea Cristinei decât să-l nimerească pe Aurel, şi nu pe altcineva, nevinovat, şi să i-o toarne drept în cap. Fata se furişă pe sub gard şi ciuli urechile. Cei trei începuseră să joace cărţi, înjurând ca nişte bărbaţi în toată legea. Apoi au povestit cu admiraţie despre un coleg de-al lor care a găsit tutun uscat (pus prin haine împotriva moliilor), l-a învelit în foi de viţă de vie, a tras câteva fumuri, dar ce, ăsta-i fum, e pentru copii de ţâţă! Sunt băieţi în clasa lor care fumează la toaletă ţigări adevărate, scumpe, iar celorlaţi le curg balele de poftă. Cristina s-a plictisit ascultând, a ridicat lopata şi a sprijinit-o de gard, deasupra capului lui Aurel. A stat puţin cu lopata în aer, apoi s-a răzgândit. Când duşmanul e neputincios şi neajutorat, ea iartă, nu loveşte… E mult mai puternică, dacă îl iartă. Foarte mândră şi mulţumită că e o fată atât de corectă şi de mărinimoasă, a luat lopata şi a răsturnat-o sub un pom din grădină, să rodească mai bine cu asemenea îngrăşământ natural. Apoi a ieşit în drum cu o căldare, să aducă apă de la fântână. Băieţii n-au băgat-o în seamă. Nici nu bănuiau ce surpriză neplăcută îi aştepta cu doar câteva clipe în urmă.

Dragii noştri părinţi!

Ce greu mai trec zilele fără voi! Astăzi e duminică.

Ştiu ce vom face azi. Ne ducem în excursie în celălalt capăt al satului, să vedem Camceatca. Aşa se numeşte acum casa lui Ghiţă, de când i-a adus tat-su doi fraţi noi, doi copii sălbatici din Rusia îndepărtată. Sunt negricioşi, îndesaţi şi scunzi, deşi cel mai mare are aproape şapte ani şi va trebui dat la şcoală. Bolborosesc între ei şi nu-i înţelege nimeni. Au ochi înguşti şi oblici, ca un fel de cheutori mai mari la cojoc sau la pufoaica de iarnă şi, din această cauză, cel mare e poreclit Cheutoarea. Celui mai mic i se zice Căţelu’, că stă numai sub masă şi mai mult se târăşte în patru labe decât merge, mai mult scheaună decât vorbeşte. Nu ştim câţi ani are Căţelu’, poate trei, poate patru.

Ghiţă zice că aceştia nu sunt fraţii lui. Îl fac de râs şi el îi cam bate. Oamenii din sat se duc să îi vadă ca la circ, iar ei stau sub masă, scoţând numai capul, ca nişte animale speriate. Stau acolo toată ziua, chiar dacă Ghiţă îi mai împunge cu mătura să iasă. Oamenii le aruncă pâine, mere, nuci sub masă, iar ei ronţăie acolo. Nici noi nu ne-am dus cu mâna goală, am cumpărat un pachet de biscuiţi şi Dan i l-a dat celui mic. Marcel se bagă şi el sub masă şi se joacă acolo. Sub masă e o întreagă construcţie, cu o blană lungă şi groasă de oaie, un scăunel cu rol de măsuţă şi multe jucării adevărate ori improvizate. Faţa de masă e atât de lungă, până jos, la covor, încât acoperă tot ce se află sub masă. Copiii ştiu să spună cum îi cheamă şi, când râd, fac gropiţe în obraji. Uit imediat, după trei secunde, ce nume zic. Imposibil de reţinut. Dan are aproape vârsta Cheutoarei şi i-a venit ideea să-l scoată de sub masă şi să înveţe amândoi să scrie. Acela a ieşit puţin, însă nu i-a plăcut să scrie şi s-a băgat iar sub masă.

Ghiţă nu era acasă, l-aş mai fi întrebat de şcoală, că suntem într-o clasă. Mi-era urât. M-aş fi băgat şi eu sub masă, dar nu mai era loc. Când să plecăm, Marcel nu mai dorea să iasă de acolo, atât de mult îi plăcuse. L-a tras Dan cu de-a sila. Mă tem să-mi las fraţii prea mult timp cu aceşti copii. Dacă au vreo boală… Dacă au adus vreun virus din Camceatca lor? Stau tot timpul sub masă, dar când se spală? Ghiţă crede că organismul lor e de aşa natură, că ei se spală doar o dată în anotimp. Se zice că tatăl lui a făcut copiii cu o ciurcă tânără, cred că nu chiar arătoasă, judecând după cum arată aceştia. Bunica lor zice că ciurca îi avea deja, când l-a întâlnit pe tata lui Ghiţă.

Mama lui Ghiţă umblă pe drumuri, dar nu de prea mult timp, că-i trimitea înainte bărbatul bani şi ea stătea acasă, ca o cucoană. Apoi banii veneau tot mai puţini şi mai puţini. Adică sunt împărţiţi cu cineva, ăsta e semn sigur, ştie toată lumea. Dar chiar să aduci copii străini acasă, să faci tot neamul de râs…

O să-l rog pe tata, când vine acasă, să-şi ţină eschimoşii, ciurbanii, carelienii, portughezii şi alte neamuri de cheutori acolo, în caz că-i are, să nu ne facă de râs. Şi mama noastră a plecat de acasă, pentru că tata nu aducea bani de ajuns. Acum mama lui Ghiţă vinde nuci la oraş, e cel mai rentabil, nucile sunt scumpe şi nu se strică a doua zi. Oricum are bani până una alta, i-a cerut bărbatului pentru copiii aduşi. A zis că, dacă nu-i dă bani, îi duce în pădure şi-i lasă acolo, să-i mănânce lupii. Că de când i-a văzut, are coşmaruri în fiecare noapte. Şi că s-a săturat să crească singură propriii lor copii, dar curvarul dracului îi mai aduce o căruţă de plozi-cheutori, sălbatici, care nu vorbesc şi stau sub masă.

Ce scandal a fost la început… Se mai duce lumea după bani, în fiecare familie cineva lucrează în străinătate, mai curvăresc bărbaţii că, de, sunt departe de femeile lor şi au şi ei pofte şi necesităţi, dar nu se reped la făcut copii, după ce pe ai tăi de acasă abia ai cu ce să-i ţii. Ei, şi dacă s-a întâmplat totuşi, na, ce să-i faci, dar ţine-i acolo, în fundul Siberiei, ţină-i muierea care i-a născut. Puţini din sat îmbunătăţesc demografia pe unde se duc? Câţi n-or fi călcat pe bec… Nu, el mi-i aduce acasă, să mă facă de râs, să mă ştie tot satul… Şi încă nu unul, ci doi. Şi încă nu cu o rusoaică grasă şi frumoasă, ci cu o ciurcă sau ce o fi ea… Şi să-mi aducă javrele astea crăcănate, deocheate, bâlbâite, pocitanii de visezi urât noaptea, nu alta! De fapt, nu sunt chiar atât de urâţi, fac şi gropiţe în obraji când râd. Cică s-au certat atât de tare, că mai nu s-au şi bătut. Tata lui Ghiţă e bărbat blajin, de asta i se urcă toate femeile în cap. I-a promis soţiei că alţi copii nu mai face cu ciurca. Şi o să-i ia cât se poate de repede înapoi. Şi nu-i ţine ea, ci bunica, mama lui adică. Şi bani de ajuns îi lasă. Mama lui Ghiţă, supărată foc, a dispărut la oraş.

Când Dan era mic, ce mincinos şi ce alintat era! Mai era şi gras ca o gogoaşă, mai mult se rostogolea decât mergea. Părinţii erau acasă şi eu nu-l băteam, ci doar îl ameninţam, dar era destul să încrunt numai un pic din sprâncene, că se punea imediat pe bocit. Mai bine zis, pe urlat, şi cât mai tare, ca să vină mama în fuga mare să vadă ce s-a întâmplat şi el îi spunea: „mi-a tras cu pumnul în burtă” sau „mi-a tras cu pumnul în cap”. Mama se supăra rău de tot şi mă întreba: „De ce l-ai bătut, şi încă cu pumnii, nu vezi ce copil mic e?”. Eu încercam să-i explic că nici nu l-am atins… Mama: „Atunci de ce ţipă aşa?”. Cu cât mă certa mama mai mult, cu atât Dan era mai satisfacut. Las’că-ţi arăt eu ţie! Aşteptam să plece mama şi dă-i cu picioarele în fundul lui Dan. Iar el nici nu mai plângea, că mama oricum n-o să-l audă. Fugea şi se ascundea.

Odată a spart o cană şi a ascuns-o sub masă. A aşteptat ca mama să măture şi s-a apucat să strige, arătând cu degetul la mine: Tina, Tina! Adică eu, Cristina, am spart-o. Mama nu l-a crezut. Dar el stătea şi aştepta ca mama să mă certe ori să mă bată. Mama m-a chemat, dar ştia că nu eu, ci el e autorul faptei şi se prefăcea că mă ceartă, să vadă ce va face Dan. El o imita pe mama care dădea din deget a mustrare, chipurile, vai, ai spart cana.

Eu am zis:

— Care cană, nu eu!

Atunci mama:

— Poate tu, Dan?

— Nu, Tina, Tina.

— Hai să întrebăm cana. Cană, cană, cine te-a spart?

Şi eu şoptesc încetişor:

— Daaan!

— Vezi, cana zice că tu ai spart-o.

Şi când a început Dan a plânge, nu-l mai puteam ogoi. Cred că s-a speriat că a spus cana adevărul, nu că-i era ruşine că e mincinos!

Când eram eu mică, nu aveam fraţi sau surori. Surori nu am nici acum; în loc de doi fraţi, aş fi vrut un frate şi o soră. Dar e bine şi cu doi fraţi. Marcel poate fi uneori şi soră. Dan nu vrea. Mama a păstrat nişte rochiţe mai bune de ale mele şi, când încercam să-l îmbrac pe Dan cu vreuna, urla de ridica în picioare toți vecinii. Şi când îi spuneam Dănuţa, se supăra. Că el e bărbat, e Dan. Marcica e nume de vacă şi nu-mi place să-l numesc astfel pe Marcel. Nu ştiu de ce mama cu tata i-au pus fratelui meu mai mic un asemenea nume. Puteau să mă întrebe şi pe mine. El nu plânge, când îl îmbrac cu rochii ori îi pun fundiţă. Îl întreb dacă vrea să fie un pic fetiţă, el stă blând, cuminte, îl duc la oglindă şi-i prind fundiţe, îi place să mă joc cu zulufii lui. Nu-l trag de păr, ca să nu plângă. Când vine Dan, strică totul. Râde de Marcel, îl ciupeşte, îi zice marcica-purcica, marcicuţa-văcuţa, fetiţa mămicuţei. Până izbucneşte în plâns Marcel şi nu mai vrea rochiţă. Dan îi spune: tu eşti bărbat! Ce fel de bărbat cu rochie!

Marcel se joacă şi cu păpuşile. A luat o păpuşă de a mea, micuţă, căreia i-a făcut pat, are o batistă cu care o înveleşte. Când am descoperit-o şi l-am întrebat de ce mi-a luat păpuşa, el a zis că asta nu-i păpuşă, e motociclist, doar că e mic încă şi mai trebuie să crească. Nu l-am spus lui Dan, care-şi face numai puşti din beţe, le mâzgâleşte cu creioane colorate şi ne împuşcă pe la colţuri. Când ei doi se joacă, Dan întotdeauna îl împuşcă pe Marcel, care trebuie să stea doborât de glonţ cât pofteşte Dan. Marcel a învăţat deja să moară credibil, ca-n filme, să cadă într-o clipă, ca şi cum ar fi secerat de gloanţe, spre marea încântare a lui Dan. Uneori îl caut pe Marcel, dar nu-l văd, nu-l aud. Să nu fi păţit ceva. Îl descopăr sub un copac. Dan l-a împuşcat şi a uitat de el şi stă Marcel mort sub copac în aşteptarea ordinului de reînviere. Aşteaptă ca Dan să vină să-l ia. Dacă-l chem eu, nu vrea să vină, că el anume pe Dan îl aşteaptă. Dacă-i spun, prostuţule, Dan a uitat de tine, se joacă cu alţi băieţi în drum, Marcel se supără foarte tare, plânge chiar, că de ce l-a uitat Dan împuşcat sub copac.

Mama a vrut numai doi copii. Pe Marcel l-a vrut tata. Ea a zis: abia pe ăştia doi avem cu ce-i hrăni. Tata a zis, las’să mai fie un copil, că mă duc eu în Iakuţia, la muncă, şi fac bani să ţinem copiii! În Iakuţia avem multe neamuri şi consăteni, ca şi în Italia. Dar la început nu aducea tata bani, că primea mai puţin şi avea de întors datoriile. Atunci un neam din Italia i-a zis mamei: hai, vino aici, că s-a eliberat un loc la o familie, plătesc bine; dacă nu vrei, o sută de moldoveni se bat să ajungă aici… Mama s-a sfătuit cu tata, apoi cu mine şi a zis că pleacă pe un an-doi, până îşi dă tata datoriile. Şi a plecat, iar acel un an-doi nu se mai termină. Mama vrea să-i găsească şi tatei de lucru în Italia, deşi lui tata îi place în Rusia. Ea visează să adune amândoi bani de casă în Italia şi să ne ia pe toţi cu ea, să ne facă italieni. Grazie, signore! Dar pentru bărbaţi nu se prea găseşte de lucru, aşa că mai stăm singuri acasă. A zis că e bine în Italia, cald, frumos, aproape ca-n Moldova, numai că nu vom avea caise în curte, nici prune. Eu cred că-n Moldova e cel mai bine.