Andreï Makine, Le pays du lieutenant Schreiber

Copyright © Éditions Grasset & Fasquelle, 2014

All rights reserved

© 2015 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5682-0

ISBN PDF: 978-973-46-5683-7

ISBN print: 978-973-46-5511-3

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: © stevanovicigor/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Născut în Siberia, dar stabilit la Paris spre sfîrşitul anilor ’80, ANDREÏ MAKINE se numără astăzi printre cei mai apreciaţi scriitori francezi contemporani, fiind asimilat de ţara de adopţie imediat după succesul răsunător al romanului Testamentul francez (1995; Polirom, 2002, 2013), distins cu cele mai prestigioase premii literare din Franţa: Prix Goncourt, Prix Médicis şi Prix Goncourt des Lycéens. Scrise într-un stil sobru şi evocator inconfundabil, romanele sale au încîntat publicul cititor, fiind traduse în peste patruzeci de limbi. La Editura Polirom au mai apărut: Crima Olgăi Arbelina (2001), Pămîntul şi cerul lui Jacques Dorme (2004, 2014), Femeia care aştepta (2005), Iubirea omenească (2007), Recviem pentru Est (2008, 2015), Viaţa unui bărbat necunoscut (2010), Cartea scurtelor iubiri eterne (2011) şi O femeie iubită (2013). În 2005, scriitorul a fost recompensat cu Prix Prince Pierre de Monaco pentru întreaga carieră literară.

Dedic această carte tuturor fraţilor de arme ai locotenentului Schreiber, tuturor apropiaţilor lor

„Unii spun că sunt aliatul comuniştilor, al francmasonilor şi al evreilor, alţii afirmă că vreau să instaurez în Franţa regalitatea, imperiul sau o dictatură personală. Toţi aceşti oameni plini de imaginaţie uită un singur lucru: că Franţa este invadată… şi că, altfel, aş fi în continuare un ofiţer de rangul meu în armata noastră, în care socoteam să-mi închei cariera, pentru că nu sunt politician, ci un simplu patriot care vrea să-şi elibereze ţara.“

generalul de Gaulle, în Philippe Barrès, Charles de Gaulle

„Nu sunt decât un simplu soldat în trupele dumneavoastră combatante…“

Jean-Claude Servan-Schreiber, Scrisoare către generalul de Gaulle

I

Un secol, o viaţă

Un bărbat semeţ

Se sprijină de braţele fotoliului, le strânge cu putere, începe să se îndrepte cu o mişcare lentă, smulgându-se treptat gravitaţiei. Expresia ochilor lui trădează o urmă de năduf: ah, trupul ăsta care şi-a pierdut vioiciunea de altădată.

Prea emoţionat, în seara asta am urcat probabil scara mai repede ca de obicei şi de aceea i-am surprins efortul chinuit.

Până acum m-a primit în picioare, în mijlocul salonului – o siluetă incredibil de zveltă pentru vârsta lui, un surâs uşor, ca pentru a saluta un prieten, nu un gest monden. O strângere de mână fermă, seacă. De altfel, fizicul lui s-ar preta cu greu comediei mondene: un chip pătrat, un păr alb tuns perie, un craniu în faţete ca de silex, linia aspră a nasului, ceva cam ca Kirk Douglas în Spartacus.

Întârzii în antreu ca să-i las timp să se ridice, să-şi părăsească biroul, să vină în salon. Îmi face rău să-l văd luptându-se cu povara propriului trup. Găsesc uşor o justificare pentru încetineala mişcărilor lui. Da, vârsta: nouăzeci şi doi de ani! Şi atacul de cord de acum câteva luni, din pricina căruia a stat o vreme la Val-de-Grâce. Dar, mai ales, suntem în august, căldura pariziană, o vreme apăsătoare, fără o adiere.

Aceste explicaţii nu spun decât o parte de adevăr. Durerea pe care o simt privindu-l pe bătrân cum se ridică are altă cauză.

Astăzi îi aduc o veste foarte proastă.

Teama de a-l răni mă scufundă într-un timp cu încetinitorul, în care orice gest pare să dureze minute întregi – momentul când urzeala vieţii lui mi se desfăşoară în minte.

…Tânăr ofiţer, Bătălia pentru Franţa, mai-iunie 1940, Regimentul 4 de blindate, Belgia, Flandra, Dunkerque, înfruntarea tancurilor, rezistenţa disperată, dar tenace, moartea camarazilor, misiunile în liniile germane, noi lupte – în Eure, cea dintâi rană, excluderea din armată, ca evreu, fuga în Spania, închisoarea, lagărul de concentrare, Marocul, Algeria, Regimentul 5 de vânători din Africa, Divizia 1 de blindate, debarcarea în sud, eliberarea Franţei, sărbătorirea victoriei în munţii Bavariei, nu departe de Berghof, „cuibul de vultur“ al lui Hitler.

Acelaşi soldat, acelaşi bărbat se ridică acum din fotoliul lui. Într-o seară de august din 2010.

Lui va trebui să-i dau vestea: viaţa sa nu mai interesează pe nimeni! Războiul lui nu trezeşte nici o amintire, camarazii lui căzuţi pe câmpul de onoare s-au şters din memoria tuturor, el însuşi nu mai e decât acest moşneag care se ridică în picioare cu greutate.

Locotenentul Schreiber.

Cartea pe care a consacrat-o tinereţii lui a fost publicată în mai, acum trei luni. Răstimp fatal la capătul căruia orice scriere lipsită de succes dispare din librării. De la apariţia relatării sale, am pândit cel mai mărunt ecou, o cronică, un interviu, un anunţ… Nimic. Nicăieri. Nici un articol în vreuna din gazetele „de referinţă“, nici un semn de interes la radio sau pe ecrane.

Indiferenţă totală, mai eficientă decât cenzura totalitară.

Iar acum – execuţia sumară care loveşte toate lucrările incapabile să răzbată: distrugerea cărţii. Un volumaş plin de suferinţe, de bucurii, de speranţe, aceste pagini care cuprind eroi umili şi magnifici, soldaţii morţi pentru Franţa, aceste cuvinte atât de simple şi de potrivite – toate astea vor fi sfâşiate, sfărâmate, prefăcute în pulbere de hârtie, o pastă cenuşie gata să fie reciclată.

„Coperta cărţii va fi prima“, îmi spun şi revăd, în gând, fotografia: 1944, turela tancului, tânărul locotenent Schreiber scrutând un câmp înzăpezit, undeva în Alsacia, un chip în acelaşi timp tânăr şi înăsprit de atrocităţile trăite.

Chipul acesta va fi sfâşiat, tăiat, fărâmiţat de maşina ucigătoare de cărţi.

O viaţă pe care şase ani de război n-au putut s-o distrugă va fi spulberată în neant în câteva secunde.

Durerea resimţită e atât de mare, încât mă strecor în salon fără să mai aştept. Bătrânul vine în întâmpinarea mea, îmi strânge mâna, surâde cu o umbră de oboseală în adâncul privirii.

Furtuna a izbucnit în cele din urmă, departe, trimiţând spre Paris nu fulgerele ei, ci doar nişte bubuituri vagi şi o ploaie ce răpăie monoton, adormitor, un crepuscul uşor auriu. Florile de pe balcon, spălăcite de căldură, îşi recapătă culoarea.

Nu aprindem lumina, păstrăm tăcerea. Sper că va începe să evoce, ca întotdeauna, anii tinereţii sale, răsucindu-se când spre una dintre fotografiile care tapetează pereţii, când spre miniatura unui Sherman, tancul la bordul căruia a luptat – de fapt, unul dintre blindatele arse sau găurite de obuze pe care a trebuit să le părăsească pe drumurile războiului. Se vor auzi nume care nu mai spun nimic nimănui şi a căror importanţă în destinul tânărului soldat Schreiber o voi cunoaşte de-aici înainte: locotenent-colonelul Poupel, căpitanul Hubert de Seguins-Pazzis… Ca şi nume celebre ale oamenilor iluştri pe care i-a întâlnit (de Gaulle, de Lattre…) şi care, datorită cuvintelor lui, vor coborî pentru câteva minute de pe soclul statuilor lor. Apoi nume de sate, în Flandra, în Normandia, în Gard, în Burgundia, locuri unde amintirea lui distinge încă acel pluton de tancuri sub tirul inamicului, acel camarad rănit pe care reuşeşte să-l ferească de focul mitralierei, acea tânără alsaciană care, într-un oraş eliberat, strigă bucuroasă: „Mamă, pe strada mare se vorbeşte franţuzeşte!“.

Fragmente ale unei ţări distruse, ale Franţei pe care o iubeşte aşa de mult şi pe care el şi camarazii lui, zi după zi, încercau s-o refacă cu sângele lor.

Aştept povestea pentru a putea, în vorbe învăluite, luându-mi mii de precauţii, să-i dau vestea eşecului: peste câteva zile, cartea lui, în care crezuserăm aşa de mult amândoi, nu va mai exista. Am să i-o spun altfel, am să folosesc eufemisme şi litote, am să înaintez treptat, am să relativizez, am s-o scald. Presimţind deznodământul, mă tot gândesc de săptămâni cum să atenuez şocul. Mă simt în parte responsabil de această catastrofă – la sfatul meu hotărâse bătrânul soldat să-şi redacteze memoriile… Ca la toate întâlnirile noastre, vom vorbi despre această cronică a războiului şi îmi va fi uşor să exprim unele regrete de circumstanţă: vai, contemporanii noştri sunt interesaţi mai ales de campionatele de fotbal şi turneele de tenis, mijloacele de informare preferă lucrările uşoare, despre care poţi să vorbeşti după ce n-ai citit decât coperta a patra… Bătălia pentru Franţa zugrăvită de dumneata, ce să mai vorbim, domnule locotenent!

Însă bătrânul rămâne tăcut. În lumina palidă a serii, profilul lui se decupează cu o claritate aspră, semeaţă. Ochii lui cu pleoape obosite exprimă totuşi o detaşare aproape tandră, subliniată de desenul buzelor uşor surâzătoare, de mâinile ce se odihnesc pe genunchi.

Brusc, înţeleg limpede că nu are nevoie de un mesager ca să înţeleagă ce se întâmplă cu cartea lui. O înfrângere? A trăit destule în lunga sa viaţă. Cunoaşte apropierea lor vicleană, manevrele lor de animal de pradă împrejurul existenţei omului şi apoi – atacul, neputinţa de a te apăra, epuizarea rapidă a speranţei. Căderea. Şi datoria de a te ridica, de a începe iar lupta. Întotdeauna a acţionat aşa. Bătându-se, căzând, punându-se din nou pe picioare. Dar astăzi trebuie să-şi spună că, la vârsta lui, îi va lipsi puterea de-a se angaja într-o ultimă bătălie.

Înalţă capul şi, urmărindu-i privirea, regăsesc acest reflex al trecutului adăpostit în mijlocul bibliotecii – o fotografie, abia ceva mai mare decât una de pe cartea de identitate. Am văzut-o deja, cunosc acest clişeu în nuanţe de gri, o fotografie cam nereuşită, pentru că tânăra care poza nu apucase să-şi compună o postură. Are capul aplecat în faţă, într-o mişcare întreruptă către obiectiv, un surâs abia schiţat, o mână neclară din cauza unui gest brusc – se pregătea, fără îndoială, să-şi îndrepte buclele negre răvăşite de vânt. O rochie neagră, linia clară şi fină a claviculei pe care o lasă să se întrevadă răscroiala gulerului…

Vorbele bătrânului par să se amestece la început cu vântul a cărui suflare o ghicesc în vechea fotografie.

— Am fugit din casă cu Sabine la patru dimineaţa… Se auzea deja huruitul blindatelor nemţeşti pe drumul dintre Beaucaire şi Tarascon. Încă nu ştiam că această escapadă avea să mă ducă în Spania, pe urmă în Africa… Şi după aceea până la Berlin!

…Sabine Wormser a trebuit să părăsească Lyonul după invadarea zonei libere. Apoi s-au refugiat amândoi în casa familiei Schreiber, la Montfrin, un sat aflat la confluenţa Ronului cu Gardul. În noiembrie 1942, şi locul acesta a devenit prea periculos.

Prin urmare, în 11 noiembrie, treziţi de zgomotul tancurilor, fug amândoi pe o uşă secretă chiar în momentul când agenţii Gestapoului, însoţiţi de un jandarm, se prezintă la poartă. Activităţile în Rezistenţă ale tânărului Schreiber n-au trecut neobservate… Cuplul o porneşte pe jos, mai întâi pe malul râului Gard, apoi de-a lungul drumului înţesat de trupe germane. Militarii nu le dau atenţie acestor doi „excursionişti“ – o pradă prea săracă pentru mitraliere şi tunuri… Cei doi iubiţi reuşesc să prindă un autobuz care îi duce la Tarascon. De acolo, se gândesc să plece la Marsilia. Important e să părăsească repede împrejurimile familiare, care se strâng în jurul lor ca o plasă…

Ghinion: trenul de Marsilia tocmai a plecat, iar Gestapoul, bine informat, ştie că fugarii vor fi nevoiţi să treacă prin gara din Tarascon. O maşină cu nemţi patrulează deja prin împrejurimi…

„Şi dacă am lua o cameră?“, îi propune tânărul prietenei sale.

Inconştienţi sau prea conştienţi de pericol, împing uşa unui hotel de lângă gară, urcă într-o cameră şi uită de ei făcând dragoste… Cei care au pornit în urmărirea lor şi-i închipuie pitiţi în fundul sălii de aşteptare sau în vreun colţ de cafenea, desfiguraţi de frică, roşi de nelinişte. Or, ei sunt într-un pat, uniţi într-o îmbrăţişare ce sfidează orice teamă…

Bătrânul mi-a povestit deja întâmplarea asta. O evocă şi cartea lui. E o uluitoare tiflă dată fatalităţii urii, o frumoasă provocare adresată călăilor înfăşuraţi în mantalele lor de piele.

În seara asta povesteşte episodul puţin diferit, ca şi cum războiul care se îndepărtează în trecut ar face ca triumful îndrăgostiţilor să fie prea evident pentru a-l mai celebra. Da, vorbele lui sunt diferite, ca şi tonul. Încetineala lor mă lasă să ghicesc un dedesubt tainic al acelei îndepărtate dimineţi de noiembrie… Ferestrele camerei de hotel sunt luminate printre frunzele mari ale unui platan, deja ruginii şi strălucind sub o ploaie uşoară, călduţă, colorată de soare. Vântul bate, face să se mişte un oblon ce se închide ca pentru a proteja intimitatea ameninţată a fugarilor. Îmbătată de dragoste, tânăra a aţipit păstrând o urmă de surâs, un suspin încremenit pe buzele întredeschise. Bărbatul veghează, nemişcat, uimit el însuşi că nu-i e frică, apoi uitând până şi uimirea, din ce în ce mai conştient că trăieşte esenţialul vieţii sale. Cu o bucurie neîncrezătoare, descoperă că acest esenţial ţine de vântul scăldat în razele soarelui care mişcă frunzele, de bura care irizează geamurile, de zdrăngănitul surd al unui tren. De prezenţa în cameră a trupurilor lor goale, atât de aproape de forţa brută, ostilă. De libertatea pe care o au de a ignora lumea dimprejurul camerei, de a o găsi chiar neînsemnată, cu ura, cu cruzimea, cu minciunile ei… Bărbatul strânge cu putere din pleoape, atât i se pare de strălucitor acest adevăr.

Îl părăsesc pe Jean-Claude fără să fi avut curajul de a-i vorbi despre cartea lui. Iese cu mine pe palier, aprinde lumina şi vocea lui mă ajunge din urmă pe scară – un ton deopotrivă resemnat şi surâzător: „Kipling a spus-o, nu? Triumful şi dezastrul, aceşti doi impostori…“

A doua zi, îi telefonez ca să-l întreb ce face – de fapt, ca să mă asigur că eşecul despre care n-am avut curajul să-i vorbesc nu l-a atins prea tare. Răspunde cu vocea lui fermă dintotdeauna: „Totul merge bine, mulţumesc. Sunt încă pe picioare“.

Un cititor

Cu patru ani înainte, în iunie 2006, am primit o scrisoare semănând (am să explic de ce) cu o voce amicală pe care ar auzi-o un om mergând printr-un deşert.

Stimate domn,

Cartea dumneavoastră Franţa pe care uităm s-o iubim m-a mişcat profund. Cu atât mai mult cu cât citaţi două personaje pe care le-am cunoscut bine, fiindcă am fost cu ele în închisoare şi într-un lagăr de concentrare din decembrie 1942 până în mai 1943, în Spania. E vorba de colonelul Desazars de Montgailhard şi de căpitanul Combaud de Roquebrune.

Dacă vă interesează şi aveţi câteva minute de pierdut, veniţi să bem un whisky la mine. Aţi putea, dacă doriţi, să aflaţi câte ceva despre ei.

Am uitat să mă prezint: am optzeci şi opt de ani, am obţinut medalia la Dunkerque în 1940, am debarcat în august 1944 la La Nartelle, în fruntea plutonului meu de tancuri, şi am ajuns în Bavaria, la frontiera austriacă, în mai 1945. Sunt comandor al Legiunii de Onoare, cu titlu militar. Sunt nepotul unor evrei imigraţi în 1877, mândru de a fi luptat pentru această frumoasă ţară.

Pe curând, poate. Al dumneavoastră, cu sinceritate,

Jean-Claude Servan-Schreiber

La apariţie, micul eseu Franţa pe care uităm s-o iubim făcuse să domnească în jurul meu acea tăcere de deşert pe care tocmai am evocat-o. „Toată lumea ştie că ce spuneţi despre Franţa de astăzi e adevărat“, mi-a mărturisit un prieten jurnalist. „Dar nimeni nu va îndrăzni să recunoască.“

Scrisoarea locotenentului Schreiber a sosit când tocmai ajunsesem să mă obişnuiesc cu această traversare a deşertului, spunându-mi că nu era nici prima şi, fără îndoială, nici ultima. Mai exact, scrisoarea lui – vocea pe care am ghicit-o dincolo de aceste rânduri – a restabilit singura legătură căreia un autor trebuie să-i dea importanţă: textul său înţeles şi apreciat de cititor. O comuniune de idei. O întâlnire unică. Ce contează restul!

De altfel, la început, tocmai telescopajul temporal neverosimil m-a izbit: corespondentul meu îi cunoştea personal pe cei doi ofiţeri francezi ale căror nume le-am descoperit, aproape din întâmplare, într-o veche broşură redactată în timpul Ocupaţiei! Însoţise aceste fantome ce mi se păreau încremenite iremediabil într-o epocă din care nici un ecou viu nu părea să mai poată răzbate. Datorită lui, cele două umbre aveau să renască, înzestrate fiecare cu un caracter singular, cu un destin original, cu o fizionomie distinctă. Pe deplin reîntrupaţi, aceşti necunoscuţi aveau să spună în ce fel, acum mai bine de şaizeci de ani, îşi încrucişaseră drumurile cu tânărul locotenent Schreiber, împărtăşind suferinţele lui de prizonier, angajamentul lui de soldat…

Vechea broşură îi evoca pe cei doi militari într-o dedicaţie surprinzătoare: „În memoria colonelului Desazars de Montgailhard, admirator îndârjit al lui Pétain. În memoria căpitanului paraşutist Combaud de Roquebrune, gaullist înfocat, ambii ucişi în 1944 pentru eliberarea Franţei“. Titlul lucrării era şi mai grăitor: Trăiască Pétain! Trăiască de Gaulle!

În eseul meu, am citat-o mai ales pentru a-i sublinia valoarea polemică: istoria, făcută din contradicţii şi înaintând prin devieri imprevizibile, dezminte legile înţelepte ale raţiunii şi calculele bunului-simţ. Refuzul de a o recunoaşte ne conduce la dictatul gândirii unice care face ravagii în Franţa de astăzi… Aceasta era, pe scurt, una dintre ideile cărţii. Nu mi-aş fi imaginat în veci că cei doi ofiţeri francezi, atât de diferiţi în convingerile lor şi atât de apropiaţi prin abnegaţia lor de luptători, ar fi putut să mai supravieţuiască în amintirea vreunuia dintre cititorii mei.

În seara aceea din iunie 2006, la prima noastră întâlnire, Jean-Claude Servan-Schreiber mi-a vorbit despre ei cu bucuria regăsirii unor prieteni mult timp despărţiţi:

„Într-o zi, în vremea prizonieratului nostru în Spania, i-am pus lui Combaud de Roquebrune o întrebare stânjenitoare. «Ascultă, Guy, spune-mi deschis: dacă ţi-aş cere fata în căsătorie, m-ai accepta ca ginere?». Îmi cunoştea originea şi nu ascundea că a fi în acelaşi timp evreu şi ofiţer francez nu i se părea că ar merge de la sine. De fapt, mai mult sau mai puţin, toţi cei din armată gândeau la fel. Ca atare, a ascultat cererea în căsătorie ipotetică şi mi-a răspuns cu multă sinceritate: «Da, Jean-Claude, ţi-aş da mâna ei. În schimb, dacă fiul meu ar vrea să se însoare cu fata ta, m-aş opune categoric. Din cauza sângelui…»“

Bătrânul a lăsat să-i scape un mic hohot de râs îngăduitor: „Sângele… Şi totuşi, şi el, şi eu am vărsat destul sânge în război, luptând pentru aceeaşi cauză… În rest, mă înţelegeam foarte bine cu Combaud, eram amândoi gaullişti puri şi duri. Cu colonelul Desazars de Montgailhard, era altceva. În timpul încarcerării noastre, am avut tot răgazul să ne certăm. Şi ce ne mai încingeam! El nu visa decât să se ducă să-l «elibereze pe Mareşal», cum zicea. Mie îmi era scârbă de Vichy şi doream din tot sufletul recucerirea ţării de către Francezii liberi. Pe scurt, colonelul nu mă avea la inimă. Şi totuşi, vezi dumneata… Viaţa, viaţa adevărată, e întotdeauna mai complicată decât toate schemele noastre ideologice. Când, în ’43, ne-am regăsit în Africa de Nord, acelaşi Desazars de Montgailhard m-a chemat ca să-mi propună să intru în regimentul lui, Regimentul 5 de vânători din Africa. Am izbucnit în râs într-o manieră prea puţin respectuoasă, atât mi s-a părut de nesăbuită oferta lui: «Iertaţi-mă, domnule colonel, dar după toate câte ni le-am spus în Spania! Glumiţi, sper? Eu, gaullist, şi pe deasupra evreu, sub comanda dumneavoastră? Ar fi ca şi cum m-aş angaja la nenea Rommel!». Desazars m-a ţintuit cu severitate, iar verdictul lui a fost: «Taci din gură, Schreiber. Mă pricep la oameni!»“.

În seara aceea, dedicaţia din vechea broşură mi-a apărut plină de adevăr: Combaud, Desazars, doi oameni adevăraţi, cu patimile, cu slăbiciunile, cu prejudecăţile, cu sentimentul onoarei, cu credinţa şi tăria convingerilor lor – două fiinţe cu totul aparte, încă tinere şi cărora nu le rămăseseră decât câteva luni de trăit.

„Colonelul Desazars de Montgailhard, căpitanul de paraşutişti Combaud de Roquebrune. Morţi pentru eliberarea Franţei.“

Această reînviere a trecutului mi-a evocat o amintire din copilărie – sau, mai curând, imaginea unui vechi tablou, intitulat Plecarea, ce reprezenta o coloană de soldaţi văzuţi din spate, mărşăluind în noapte… În Rusia tinereţii mele, războiul era adesea pictat cu o exuberanţă teatrală şi agitată, ca şi cum artiştii ar fi vrut să redea oroarea milioanelor de morţi şi amploarea distrugerilor acumulând culori păstoase, compoziţii monumentale, panorame ale bătăliilor, realismul însângerat al rănilor şi patosul atitudinilor eroice. Mai multe pânze îl reînviau pe Stalin, care se afla în tranşeele din linia întâi (el, care n-a fost niciodată pe front!). Transformat în uriaş prin trăsături de penel servile, se înălţa, neatins de gloanţe, înconjurat de zâmbetele extatice ale infanteriştilor…

Plecarea nu înfăţişa nici una dintre aceste exagerări. Culoare puţină, simplitate sobră a scenei şi, mai ales, anonimat aproape total al ostaşilor care înaintau în asfinţit. Nu li se vedeau decât spinările, stofa aspră a mantalelor, căştile care le ascundeau în întregime feţele. Am reţinut tabloul acesta, mai curând decât marile pânze supraîncărcate, tocmai datorită sobrietăţii. Dar mai ales din cauza acelui soldat: în masa de siluete impersonale, el întorcea puţin capul, lăsând să i se vadă linia profilului. Ochiul lui părea să caute privirea celor care se opreau în faţa tabloului. Şi simţeai cu intensitate nevoia de a-i adresa o vorbă, un gest de prietenie…

Bărbaţii despre care îmi va vorbi locotenentul Schreiber mă vor face adesea să mă gândesc la acel soldat care s-a întors o clipă spre noi, sperând să nu se piardă în uitare.