© 2013 by Editura POLIROM

www. cartearomaneasca.ro

Editura CARTEA ROMÂNEASCĂ

Bucureşti, Calea Victoriei nr. 115, sect. I

ISBN ePub: 978-973-46-3770-6

ISBN PDF: 978-973-46-3771-3

ISBN print: 978-973-23-3007-4

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: Penitenciarul Corecţional Văcăreşti (detaliu)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MIRCEA ANGHELESCU este profesor emerit al Facultăţii de Litere de la Universitatea din Bucureşti. A fost paleograf la Secţia de manuscrise a actualei Biblioteci Naţionale, cercetător ştiinţific principal şi director adjunct (1990-1994) al Institutului de Istorie şi Teorie Literară „G. Călinescu” al Academiei Române, vicepreşedinte al Fundaţiei Culturale Române (1994-2003) şi preşedinte al Asociaţiei de literatură generală şi comparată din România (2009-2011). A publicat 15 volume de istorie literară şi mai multe ediţii din opera lui D. Caracostea, N. Filimon, M. Gaster, D. Golescu, I. Heliade-Rădulescu, D. Ralet, Radu Rosetti ş.a. A primit Premiul Uniunii Scriitorilor pentru ediţii critice (1983) şi Premiul „B.P. Hasdeu” al Academiei Române pentru istorie literară (1986).

Introducere

Ideea de pedeapsă a întovărăşit dintotdeauna, se pare, pe aceea de lege, şi nu există referire la organizarea activităţilor umane care să nu presupună şi un corolar de tip punitiv. Regretatul Perpessicius, care era latinist de formaţie, face un scurt inventar în introducerea la o cronică a sa din 1945 despre câteva volume de amintiri din închisoare, gen literar pe care războiul abia încheiat îl readusese în vogă şi în atenţia cititorilor. Sisif, Tantal sau Prometeu, spune el, sunt figuri mitologice care plătesc, printr-o pedeapsă anume, îndrăzneala de a-i fi supărat pe zei, iar „detenţiunea şi penalitatea în mitologie sunt eterne şi inextingibile, ca mitul însuşi”. Nu poate fi la fel pentru muritorii de rând, şi caracterul şi durata pedepsei lor este subiect de meditaţie şi discuţie de-a lungul istoriei. De la caracterul provizoriu pe care îl are detenţia în epocile îndepărtate, până când se decidea soarta vinovatului, şi până astăzi, pedeapsa cu detenţia forţată a trecut printr-un şir de ipostaze legate în foarte mare măsură de filosofia socială şi de caracterul economic al epocilor, structurilor statale, condiţiilor naturale în care trebuiau să fie aplicate. Mai mult decât atât, „închisoarea este un simbol cultural”, cum spune un specialist în domeniu¹ şi utilizarea ei ca mijloc de pedeapsă sau de disuasiune, de izolare a factorilor de risc sau de reeducare, şi, bineînţeles, felul în care aceste principii se pun în aplicare, ţin de opţiunea societăţii respective, care depinde de factori în mare măsură culturali: morală, tradiţii, structură socială, implicarea factorului religios etc. De asemenea, esenţial este factorul politic, deci momentul istoric în care se aplică principiile despre care vorbim.

Dar idei asemănătoare, într-o formă mai puţin frapantă poate, erau exprimate încă de la sfârşitul secolului al XIX-lea de către cineva care trecuse prin închisori şi care încercase să dărâme state: prinţul Piotr Kropotkin, cunoscut anarhist şi gânditor social. „După chestiunea economică – spune el – după aceea a statului, este poate cea mai importantă dintre toate. Problema de a şti ce-i de făcut cu cei care vor comite acte antisociale conţine în ea marea problemă a guvernării şi a statului…”². De aceea, examinarea mărturiilor privind detenţia şi pe deţinuţi nu presupune numai istoria unui impresionant cortegiu de suferinţe, şi totodată de incredibile acte de nobleţe, ci oferă şi ocazia unei priviri mai adânci în structurile unei societăţi, mai ales în cele aflate în curs de degradare: în mecanismul său imunologic. Cele două probleme sunt, cum e lesne de observat, legate între ele pentru că, în momentul în care s-a observat dependenţa sistemului de pedepse de acela al caracterului său educativ sau preponderent punitiv, s-a observat deci şi dependenţa sa de întreaga filosofie socială a „guvernării”, cum zice Kropotkin. Din această perspectivă, istoria arată un mers general al societăţii către o justiţie şi deci către găsirea unor pedepse care să facă posibilă şi definitivă recuperarea unei largi categorii de oameni care au încălcat legea, cum ar fi cei aflaţi efectiv în eroare sau în neştiinţă, micii infractori care nu respectă legea, cum se zice, într-un „ceas rău” şi alţii de acest calibru.

Epocile preistorice, precum şi cele istorice vechi nu mai puţin, rezolvau adesea dilema printr-o opţiune simplă, decisă uneori de întâmplare: dacă se putea, vinovatul (adesea vinovat doar de a fi căzut prizonier într-un război de un fel sau altul) era lăsat în viaţă, dar în condiţia de sclav, de obiect activ capabil să producă un bun oarecare, mai preţios decât modesta sa întreţinere; dacă nu se putea, dacă întreţinerea şi mai ales paza lui erau mai costisitoare sau mai dificile decât se putea anticipa, atunci moartea, sau o schilodire, sau măcar bătaia cu vergile era sancţiunea preferată. Până târziu în Evul Mediu detenţia păstrează acest caracter tranzitoriu în care e vorba de fapt de stabilirea unor condiţii care să-l facă pe prizonier să mărturisească tot ce voia deţinătorul său, sau ca decidentul (judecătorul, şeful militar sau civil) să stabilească natura pedepsei imediate, inclusiv răscumpărarea, şi deci să permită trimisului care trebuia să vină cu suma convenită să ajungă în timpul stabilit.

Ideea generală este că închisoarea există încă din Evul Mediu într-o formă oarecum asemănătoare cu cea modernă: să ne gândim la Inchiziţie, care presupune un sistem vast şi bine organizat de tribunale şi locuri de detenţie, dar şi înainte de ea. În Marea Britanie de pildă, celebra Newgate Prison, din marginea Londrei, este atestată încă din secolul al XIII-lea. Era şi atunci atât de veche încât în secolul al XIV-lea şi la începutul secolului al XV-lea începuse să se ruineze şi să se prăbuşească, iar „în 1419, şaizeci şi patru de deţinuţi au murit într-o epidemie de aşa-numita febră a puşcăriei”, boală caracteristică închisorilor vechi şi prost întreţinute. Un legat particular a permis ca închisoarea să fie complet reclădită în 1423, „dar curând ea a revenit în starea ei naturală de întunecare şi oroare”³. În principiu, închisoarea este în aceste vremuri doar un popas tranzitoriu spre o pedeapsă care urmează judecăţii, un „lieu de sûreté, de prise de corps” (Michelle Perrot), care îl pune pe deţinut în imposibilitatea de a continua acţiunile pentru care a fost reţinut, de orice fel ar fi fost ele. La Newgate a fost închisă şi celebra Moll Flanders a lui Defoe, în aşteptarea judecăţii şi a sentinţei care, din fericire pentru ea şi pentru cititorii care au putut astfel continua lectura traseului ei aventuros, n-a fost execuţia, ci deportarea în coloniile de peste ocean. Defoe pune în gura eroinei sale o descriere a închisorii valabilă probabil pentru toate închisorile secolului al XVII-lea: „Newgate, locul acela îngrozitor. Îmi îngheaţă sângele în vine când îi rostesc numele… zgomotul infernal, urletele, înjurăturile şi ţipetele, duhoarea şi murdăria, toate lucrurile groaznice şi copleşitoare pe care le vedeam acolo se uneau pentru a preface locul într-o icoană a iadului, un fel de intrare în iad” (citez după traducerea Verei Călin, 1964, p. 251). Regăsim teribila descriere a închisorii Newgate în schiţele lui Dickens din volumul de debut, Sketches by Boz, unde apare şi tema curentă a porţii închisorii ca o capcană („porţile joase, masive, arătând ca şi cum ar fi fost făcute special pentru a te lăsa să intri, dar niciodată ca să ieşi”, în Criminal Courts), dar mai ales găsim, poate pentru prima dată (în A Visit to Newgate), uimirea faţă de indiferenţa cu care lumea trece în fiecare zi pe lângă „acest sumbru depozit de vinovăţie şi mizerie din Londra, într-un şuvoi de viaţă şi forfotă, absolut nepăsători faţă de mulţimea fiinţelor sărmane ferecate înăuntru”: scriitorul se emoţionează şi-l obligă şi pe cititor să se emoţioneze odată cu el nu pentru posibilele erori sau abuzuri ale unei justiţii mai degrabă expeditive decât infailibile, erori sau abuzuri atât de frecvente totuşi, ci pentru suferinţa unor vinovaţi fără îndoială, „dar totuşi fiinţe umane la mare ananghie şi fără niciun sprijin, cu ceasurile numărate, din sufletul cărora până şi ultima rază slabă de speranţă s-a dus pentru vecie…” (citez după traducerea lui N. Popescu, 1970, pp. 191-192).

Închisoarea era, şi probabil trebuia să fie, un loc în care vinovatul să pătimească efectiv şi să-şi aducă aminte până la sfârşitul vieţii, cu teamă şi chiar cu groază, de toate suferinţele îndurate, astfel încât gândul că ar putea reveni acolo să constituie o frână puternică în momentul când el s-ar putea gândi din nou la încălcarea legii. Nu este vorba, deci, doar de neglijenţă, de brutalitate sau de sadism, deşi mediul atrage adesea în chiar aparatul de represiune astfel de persoane deviante (Javert al lui Victor Hugo nu este el însuşi într-un echilibru instabil între cele două domenii?), ci şi de un rol preventiv al pedepsei cu închisoarea, care se exercită fie conştient, fie inconştient, dar destul de eficient. În acest fel, explică un specialist în domeniu, „închisoarea se înscrie în lungul lanţ al măsurilor de substituire, care duc de la tortură şi de la execuţia capitală la pedeapsa privativă de libertate”⁴.

Spre deosebire de alte literaturi europene, unde închisoarea este unul dintre subiectele care îi atrag pe autori, şi în special pe autorii romantici, pentru că ei văd în închisoare un simbol al însingurării, al suferinţei şi al ispăşirii, un spaţiu al claustrării care este uneori şi acela al unei mari libertăţi interioare, inclusiv al creaţiei de artă⁵, în literatura noastră tema este rareori atinsă până la adevărata explozie a memorialisticii foştilor deţinuţi politici din perioada comunistă. Închisoarea – claustrarea în general, de la surghiun la chilia călugărească – n-a fost un motiv familiar cititorilor noştri şi el nu este atins nici măcar în acele texte care încearcă să pătrundă, în perioada interbelică, în zonele obscure ale societăţii, în mahalale, în mediile interlope sau periculoase. Faptul nu a trecut neobservat de către unii comentatori sau istorici, dar explicaţiile propuse – de obicei în trecere – nu fac decât să deschidă alte întrebări, care şi ele cer explicaţii. Una dintre cele mai neobişnuite este aceea lansată cu mulţi ani în urmă de veşnicul disident care a fost H. Sanielevici. Vorbind despre revoluţia de la 1848, şi de aspectul carnavalesc pe care îl îmbracă adesea diversele ei manifestări, Sanielevici spune că aici „a lipsit cu desăvârşire elementul tragic”⁶. Vocaţia paşnică a românului, caracterul său echilibrat, optimist etc., ar fi, după alţi sociologi, explicaţia lipsei de apetenţă pentru tragic, pentru temele tragice în literatură. Dacă ele nu sunt de fapt absente şi nici măcar foarte rare (ele pot fi întâlnite în prozele lui Caragiale, Slavici, Agârbiceanu, Sadoveanu, Galaction etc.), ce lipseşte într-adevăr din cele mai multe asemenea texte este tema amintită a închisorii, partea finală şi concluzia unui traiect biografic care sintetizează tocmai filosofia unei societăţi constituite pentru a apăra bunăstarea şi buna convieţuire a tuturor membrilor săi. Preocuparea pentru suferinţele prizonierului uitat într-o temniţă mizerabilă, în general pentru condamnatul la orice fel de recluziune, de eliminare dintr-o situaţie de normalitate, cu toate ororile care o însoţesc, este numai un subprodus, un derivat al unui sistem de legi şi pedepse vital pentru existenţa oricărei societăţi.

Literatura acestei situaţii excepţionale în viaţa unui om implică o sumedenie de situaţii care, în sine, nu sunt inerente doar pedepsei cu închisoarea, ci survin şi în alte împrejurări neplăcute, uneori chiar tragice: boala şi neputinţa te pot închide într-un spaţiu limitat, sau chiar înlănţui de patul de suferinţă, te pot priva de plăcerea întâlnirii cu semenii, de o viaţă desfăşurată după propria alegere, de o existenţă activă ş.c.l. Remuşcarea, sau poate doar mai modesta părere de rău, se accentuează adeseori în închisoare, unde posibilitatea de a le ocoli printr-o diversiune sau alta e mult mai redusă, dar ele există în prea numeroase momente ale vieţii oricărui om obişnuit, nu doar în aceea a unor eroi romantici precum Monte Cristo. În general, aşa cum memorialistica detenţiei din perioada comunistă este o lecţie de caracter, de înţelepciune şi de modestie (dar şi una despre „fericire”, cum spun Soljeniţîn sau N. Steinhardt), literatura închisorilor în diversitatea ei deschide în faţa cititorilor o fereastră mult mai largă către o mai nuanţată şi mai înţelegătoare atitudine faţă de semenii noştri, faţă de slăbiciunile lor, unele momentane, dar şi atitudine de respect pentru capacitatea lor de a trece peste limite. Uneori, cum ne spune Arghezi, toate aceste trăsături se întâlnesc în acelaşi om. Literatura închisorilor, a detenţiei, a suferinţei şi a speranţei, nu ne „învaţă” nimic, ea ne implică în toate aceste experienţe pe care puţini le încearcă direct; nu e inutil să avem o imagine, fie şi indirectă, fie şi parţială sau personală, a acestor episoade din viaţa unor oameni, de fapt, dintre care mulţi seamănă cu oricare dintre noi. Nu trebuie să uităm că mulţi dintre cei care depun mărturie după trecerea lor prin închisoare, scriitori, gazetari sau oameni politici, au fost găsiţi nevinovaţi în justiţie (sau uneori în cercetări ale istoricilor, peste mai mulţi ani) iar alţii, mai mult, s-au dovedit a fi victime ale unor erori sau abuzuri.

Oricât de modeste şi de neglijate de istoria literaturii, a mişcărilor sau a traumelor sociale, asemenea încercări de a depune mărturie există totuşi şi ele preced cu mult valul de memorialistică a foştilor deţinuţi politici, care apare după evenimentele din decembrie 1989. Cunoaşterea lor poate oferi nu numai informaţii despre acest sector mai delicat al vieţii străbunicilor noştri, despre lipsa lor de interes şi de compasiune pentru o categorie umană exclusă pe atunci prin definiţie din umanitate, sau pagini de literatură veritabilă prilejuită de experienţa teribilă a închisorii; aceste texte pot să ofere şi posibile răspunsuri pentru una dintre întrebările obsedante născute tocmai din lectura amintirilor foştilor deţinuţi anticomunişti, nenumăraţi nefericiţi persecutaţi de regimul comunist pentru vini imaginare, sau pentru vini nici măcar invocate vreodată: de unde au apărut, dintr-o dată după ultimul război, fără să-i fi ştiut nimeni, atâţia executanţi necondiţionaţi, atâţia monştri sadici, atâţia temniceri, anchetatori, judecători şi atâţia responsabili politici ale căror mâini şi conştiinţe s-au lăsat pătate de sânge nevinovat, fără remuşcări şi fără măcar să sufere de obişnuitele insomnii ale celor care-şi pun întrebarea dacă ceea ce fac e bine sau nu? Care au fost precedentele, care au fost elementele pregătitoare nu numai pentru apariţia acestor unelte ale dezumanizării, pentru faptele lor teribile, uneori programate, ci şi pentru inerţia, pentru lipsa noastră de reacţie, fie şi numai interioară, cu care le-am privit? Ce loc ocupă această istorie a suferinţei care este literatura închisorilor în evoluţia opiniei publice, în confruntarea imaginii pe care şi-o face omul obişnuit despre păcat şi despre păcătosul abstract cu aceea despre infractorul întâlnit în propria lui viaţă, cum ajungem să considerăm problemele abstracte în general ale justiţiei sau ale injustiţiei ca pe cazuri concrete, care ne privesc şi ne implică?

Aşa cum sugera Michel Foucault în finalul cărţii sale despre „naşterea închisorii”, pedeapsa cu închisoarea şi închisoarea ca instituţie sunt mult prea implicate în sinuoasele strategii ale puterii pentru a putea fi desprinse din cursul unei istorii extrem de complicate şi analizate în sine sau în diverse contexte. Departe de a încerca să impună concluzii, fie cu privire la problemele morale sau politice pe care asemenea teme le presupun, fie doar pentru a schiţa o evoluţie a literaturii care li se consacră, şi eventual o diagnoză a acesteia, cercetarea noastră nu-şi propune decât să contureze datele problemei, să identifice principalele texte aflate în circulaţie şi să provoace un interes de natură să atragă asupra lor şi alte priviri.

1. Nils Christie, L’industrie de la punition. Prison et politique pénale en Occident, tr. de l’anglais de Knut Sverre, Autrement, coll. «Frontières», 2003, p. 58; vezi şi altă carte a aceluiaşi: Limits to Pain: The Role of Punishment in Penal Policy, Wipf and Stock, 2007.

2. P. Kropotkine, Les Prisons, Paris, 1890, p. 3.

3. Peter Ackroyd, London. The Concise Biography, London, Vintage, 2012, p. 199.

4. Michelle Perrot, Les Ombres de l’histoire. Crime et châtiment au XIXe siècle, Flammarion, Paris, 2001, p. 59.

5. Bogăţia acestor aspecte apare în studiul lui Victor Brombert, La prison romantique, José Corti, Paris, 1975, p. 17 şi urm.

6. H. Sanielevici, Cincizeci de ani de evoluţie, în Studii critice, Editura Cartea Românească, Bucureşti, f. a., p. 222. Aspectul carnavalesc al unor episoade din timpul revoluţiei, şi implicit inapetenţa pentru tragic, apare şi în studii ulterioare ale lui Paul Cornea (La fête révolutionnaire en Roumanie dans les années 1848, din 1977) sau Radu Carp, Ioan Stanomir, Laurenţiu Vlad (De la „pravilă” la „constituţie”, Editura Nemira, Bucureşti, 2002, p. 51) etc.

PARTEA ÎNTÂI

1. Temniţe şi deţinuţi la cronicari
şi în alte documente

Închisoarea nu era, nici în vechiul drept românesc, o pedeapsă obişnuită, cum nu era nici în practica europeană până prin secolul al XVII-lea, când începe să se organizeze sistemul penitenciar occidental ca urmare a exploziei urbanismului şi a apariţiei unor forme de excludere socială care adesea nu erau de origine criminală, ci ţineau de vagabondaj, de cerşetorie, de imposibilitatea achitării datoriilor sau de alte delicte minore. Toate acestea erau încă necunoscute în Principate, unde erau închişi, în general pentru scurt timp, prizonieri aflaţi sub anchetă, suspecţi de delicte criminale sau adversari politici, de la care ofiţerii, judecătorii sau călăul încercau să obţină – şi nu prin metode ortodoxe – informaţii, mărturisiri, şi chiar bani de răscumpărare. Pentru delicte civile, pentru înşelăciune, mofluzie (faliment) etc. se aplicau în general pedepse corporale infamante (bătaia în public, ţintuirea la stâlp, ilustrată în păţania lui chir Costea Chioru din Ciocoii vechi şi noi), şi sancţiuni financiare precum confiscarea averii, pedeapsă preferată de autorităţi care prilejuia numeroase abuzuri în favoarea domnului, dar şi a slujbaşilor respectivi, care primeau adesea o parte din sumele rezultate. Singura închisoare propriu-zisă cunoscută înaintea epocii moderne era ocna (echivalentul deportării în colonii din ţările occidentale), iar trimiterea la ocnă era o pedeapsă care echivala cu o condamnare la moarte amânată, întrucât detenţia în atmosfera insalubră, umedă, plină de miasme, ducea la o rapidă degradare fizică şi la moartea condamnatului, cum îl vedem pe Dinu Păturică, în acelaşi roman al lui N. Filimon, degradându-se fizic şi murind în doar câteva luni.

Textele sacre ale diferitelor religii, care sunt în general şi coduri de legi (sau le inspiră), şi forme de istorie veche a unui popor, oferă destul de numeroase exemple de felul în care concepeau pedeapsa oamenii din vechime. În diferitele momente ale istoriei umanităţii, pedepsele rămân cam aceleaşi: îndepărtarea din grup, alungarea, schilodirea (care îl punea pe vinovat în imposibilitate de a mai face rău, de a fura de pildă: i se tăia mâna) sau uciderea, în cazuri grave, de crimă sau trădare/atentat la siguranţa grupului. O stare intermediară, dar cu o durată scurtă în principiu, intervenea când între capturarea delincventului şi pronunţarea pedepsei de către tribunal (adunarea bătrânilor, sfatul notabililor, judecătorii desemnaţi etc.) apărea un interval de timp: presupusul vinovat era ţinut sub pază într-un loc sigur şi, de obicei, în lanţuri. Acelaşi tratament se aplica în principiu duşmanilor din războaiele mai mult sau mai puţin regulate, dar dese în acele vremuri îndepărtate: duşmanul capturat era ucis pe loc, schilodit sau luat în robie, constrâns la o situaţie de servitute din care, la un moment dat, inamicul captiv se putea răscumpăra prin intermediul familiei sau al unor prieteni.

Acelaşi tratament a fost aplicat, uneori, şi delincvenţilor de un anumit tip: pentru delicte de onoare, sau chiar pentru crime te puteai plăti la propriu, în chip legal (se fixa o sumă pentru răscumpărarea vinei) sau mai puţin legal. Concepţia care pare să stea la baza acestei echivalări este relativ simplă: cu excepţia crimelor deosebite prin caracterul lor acut nociv, cu efect important asupra societăţii, siguranţei statului etc., toate celelalte puteau fi echivalate în bani pe care vinovatul îi plătea ca răscumpărare a fărădelegii sale, fie familiei celui ucis, fie statului. Găsim până târziu, în Codul Caragea, care a fost completat şi aplicat până după mijlocul secolului al XIX-lea, expresia concretă a acestei situaţii, când crima care n-a fost comisă în deplinătatea facultăţilor mintale sau n-a fost intenţionată:

„Cine din beţie va omorî, de va fi sărac să se bată şi să se osândească la surghiunie de trei ani, iar de va fi bogat, să răscumpere cu bani omorul de la rudele omorâtului, şi iarăşi să se orânduiască la surghiunie asemenea. Care la mânie lovind va omorî, de va fi lovit cu armă, şi rănind, sau săgetând, sau împungând, sau împuşcând va omorî, să se omoare; iar de nu va lovi cu armă şi va omorî, să se pedepsească ca ucigaşul din beţie” etc.¹

Până târziu în Evul Mediu detenţia păstrează acest caracter tranzitoriu în care e vorba de fapt de stabilirea unor condiţii destinate să-l facă pe prizonier să mărturisească tot ce voia deţinătorul său, sau să permită delegatului care trebuia să vină cu răscumpărarea să ajungă în timpul stabilit. A încarcera pe cineva cu scopul de a-l pedepsi pentru faptele sale rele, neconforme cu legea, sau mai ales de a-l reeduca, de a-l închide pentru a corecta comportamentul prin muncă, activităţi comune, învăţătură, este o idee modernă, nu mai veche de vreo trei secole şi care se datoreşte în cea mai mare parte filosofiei Luminilor, după care omul este o fiinţă maleabilă, cu un comportament logic şi care poate fi educată; natural bună, această fiinţă este capabilă să se schimbe şi deci şi să revină la statutul de „cetăţean”, de persoană onorabilă şi utilă societăţii după ce şi-a plătit datoria faţă de aceasta. El are deci dreptul la o a doua şansă după ce s-a răscumpărat, după ce şi-a plătit datoriile faţă de societate sau, cum se spune, după ce a traversat „Purgatoriul”.

Răscumpărarea – în sensul propriu al cuvântului – era o modalitate legitimă şi foarte utilizată în cazuri interpretabile din punct de vedere legal dar clare din punct de vedere al raportului de forţe, pe care epocile mai vechi le-au cunoscut bine. Cronicile noastre oferă destul de numeroase exemple în care personaje politice, învinuite în general de trădare sau de cheltuirea nejustificată a averii ţării, în epoci tulburi, în care justiţia era mai sumară decât de obicei, sunt închişi şi scapă – uneori – prin daruri bogate, sau mai bine zis după extorcarea unor sume care nu au legătură directă cu crima de care sunt acuzaţi, ci cu posibilităţile lor de a plăti. La fel se întâmpla cu oamenii simpli, cu clăcaşii care nu-şi puteau plăti dările, cum zice de pildă cronica lui Muste că făcea Duca-vodă în a doua lui domnie (1668),

„a îngreuna ţara cu nesăturarea ce avea şi a asupri pe boieri: căci fugind ţara de tirania lui şi puind pe boieri zlotaşi, îi făcea de plăteau de la casele lor birul celor fugiţi. Carii n-aveau să dea, îi lega la puşte şi-i ungea cu miere ca să-i mănânce muştele. Şi nu numai boierilor făcea această strâmbătate, ce şi giupâneselor lor asemine. Şi nu era nicio închisoare pre la toate oraşele să nu fie plină de bărbaţi, de muieri, carele la acele închisori năşteau prunci şi-i hrăneau şi-i creşteau mărişori copii, şi fără de închisoare, altă casă nu ştiau”².

Erau deci un fel de închisori pentru datornici, cum vom vedea mai târziu în Anglia, şi bieţii săraci stăteau înăuntru un timp destul de îndelungat, chiar dacă scădem din exagerarea retorică a cronicarului, ca să-şi vadă copiii crescând.

Ce este de reţinut din acest pasaj, şi din altele, este că începuseră să existe locuri anume destinate închisorii, fie în încăperile în care se păstrau puştile (tunurile) şi praful de puşcă, adică în puşcării, fie în pivniţele aflate sub chiar apartamentele domnului sau ale armaşului, ca să fie sub strânsă supraveghere şi probabil „cercetaţi” mai des pentru a mărturisi. Tot în cronica lui Muste este descris un astfel de loc, în curtea domnească a lui Mihail Racoviţă, într-un turn al bisericii ridicate la începutul secolului de către Ştefan Tomşa:

„Era şi un turn mai nainte în chip de clopotniţă şi subt turn era visterie; şi subt visterie, temniţa întru care închidea tâlharii, ucigaşii. Foarte grozav lucru a privi cineva sub biserică, adecă sub casa lui Dumnezeu: temniţa tâlharilor. Dară şi turnul acela al biserecii nu era pentru treaba bisericei, ce iarăşi era semnul, morţii, că carele din boieri să afla în niscai fapte rele, cu rocoşituri asupra domniei, şi-l prindea, într-acel turn îl închidea. Putem zice că se aseamănă cu Edicula ce este la Ţarigrad: şi cum acei ce încap la turci de-i închidea la Edicula nu mai au nădejde de viaţă, aşa şi aice în ţară la noi era acel turn al bisericei curţei domneşti”³.

Lucru demn de menţionat pentru cronicar, Mihail Racoviţă n-a suferit această întovărăşire dintre biserică şi temniţă şi „au răsipit turnul şi visteria şi au astupat temniţa”, mărind biserica peste locul infamant ca pentru a-i şterge urma.

Cazuri concrete de trimitere la închisoare pentru a lăsa domnului averile (şi domnul trebuind să astâmpere setea de bani a turcilor) sunt numeroase în cronici. Unii scăpau cu viaţă: Neculce pomeneşte în cronica sa de un dregător, Mavrodin paharnicul, care a fost „bătut şi sugunit” pentru abuzuri pe vremea lui Constantin Cantemir, revenit în ţară pe vremea lui Duca-vodă, în 1693, când a fost vistiernic mare, „şi mai pe urmă iar l-au prins Antioh-vodă Cantemir şi l-au jecuit şi l-au pus şi în ocnă. Şi la Mihai-vodă iar au vinit în ţară, de au trăit până ce au murit de bătrân”⁴. Mavrodin avusese probabil cu ce să plătească din greu repetatele eliberări, dar acest final nu se repeta întotdeauna: deşi victima plătea, uneori aceasta nu era suficient şi prizonierul era ucis după ce fusese torturat şi jefuit de toţi banii.

Un asemenea caz relatează cronicarul muntean Radu Popescu pe larg, cu detalii care se explică prin faptul că victima, Hrizea vistierul (alt vistier…), era tatăl său:

„Şărban-vodă, pe la Sfeti Teodor, în săptămâna cea mare a lăsatului de sec, de postul cel mare, au închis pă Hrizea vistier, puindu-i pricină că-i ia seama de visterie, nădăjduind că va găsi bani mâncaţi ai ţărâi la el”.

Deşi nedovedită vina, el e obligat să dea o sumă imensă

„şi-l muncea cu munci groaznice. Deci, ce să facă ticăitul? De nevoie, s-au îndatorit şi au dat al lui ce avea, şi ş-au vândut satele şi moşâile şi ţiganii, şi au plinit banii. După ce au dat Hrizea vistier această sumă de bani… l-au scos de la închisoare (cu ce socoteală, Şărban-vodă va şti şi sufletul lui) şi numai 11 zile l-au lăsat slobod, dar cu pază de departe, să nu priceapă, şi iar l-au închis. Şi la a doua închisoare mai multe cazne i-au făcut şi multe otrăvi i-au dat… şi nu-l putea omorî. Care, văzând că cu aceasta nimic nu-şi poate face voia lui, cu altă moarte groaznică l-au omorât şi ş-au plinit voia tirăniei lui”⁵.

După toate informaţiile, aşa cum reiese din descrierile călătorilor sau după cele povestite de cronicari, pedeapsa cea mai frecventă şi uşor de administrat pentru justiţia aflată de regulă la bunul plac al autorităţii şi îndeplinită tot de ea, era aceea cu moartea. Chiar când nu era aşa, moartea vinovatului sau a presupusului vinovat era o consecinţă a condiţiilor unei detenţii, fie şi provizorii, cerând o organizare şi importante cheltuieli pe care statul nu le putea suporta şi nu voia să le suporte. Într-un fel, este o situaţie care e cunoscută întregii Europe, dar pe care instabilitatea condiţiilor istorice şi deci a regimurilor politice din Principate o acutiza şi o făcea permanentă.

În general, pentru delincvenţii care erau domni sau os domnesc, sau măcar pretendenţi la tron, închisoarea este doar un popas, un purgatoriu de unde se iese numai pentru a urca pe eşafod sau, mai rar, pe tron, dacă prepusul s-a putut aranja cu multe pungi de bani sau alte daruri. Viaţa unui domn urcat pe tron din mărinimia sau capriciul sultanului ţinea de un fir de păr. Aşa ne spune Miron Costin că a fost, de pildă, cu Barnovschi-vodă, care se dusese la Constantinopol să-şi recapete domnia, dar apucă să scrie doar o ultimă scrisoare din temniţă („din închisoare, că-l închisesă cu câteva dzile mainte veziriul cu porunca împărăţiei”⁶). Postelnicul său, Costin, este eliberat din închisoare să-l îngroape pe domn şi atunci

„au întrebat ceauşii, cu pază l-or slobozi, au fără pază? Au zis chihaia veziriului: «unde să fugă, săracul?». Ce de atuncea ceialalţi boieri ce mai era închişi şi cei ascunşi au apucat mai la suflet cu nădejde de viaţă, dacă au vădzut pre Costin că l-au lăsat fără pază, să astruce oasele. Apoi, a doua dzi, dacă au vădzut chihaia veziriului pre Costin-postelnicul că au venit dez-dimeneaţă iară înaintea lui, au dzis: «Săracul, el au venit ca o oaie, singur iară la închisoare»…”⁷.

Pentru boierii intriganţi, închisoarea putea lua uneori forma unei călugării silite, cum s-a întâmplat cu vornicul Stroie Leurdeanu, pe care fiii lui Constantin Cantacuzino postelnicul l-au chemat la judecată şi l-au acuzat că el e vinovat de moartea tatălui lor, prin scrisori false ticluite în numele postelnicului:

„şi i-au făcut judecată dă moarte şi l-au pus într-un car cu doi boi, numai cu antiriul şi cu nădragii… şi aşa cu pompă l-au trecut pen târg şi l-au dus la mănăstirea Snagovului, dar nu l-au omorât, ci fără voie l-au călugărit”,

cum spune cronicarul Radu Popescu⁸.

În general, schimbarea domnului însemna suspendarea automată a tuturor pedepselor în curs de executare. Auzind că vine domn nou (Grigore Ghica în a doua domnie, la începutul anului 1672), banul Gheorghe Băleanu eliberează pe cei deţinuţi la curte:

„acii, în cămările domneşti, era închişi dă Creţulescu 24 de boiari, şi în obezi, de năpăştile ce le făcea că sânt ficleni şi răi… Ci îndată porunci banul Gherghe dă aduseră ţigani şi le tăiară obezile, şâ-i slobozi. Ci fieştecare îşi lua obezile şi le ducea înainte Creţulescului şi-i zâcea să şî le puie la gât, şi le lepăda jos”⁹.

Abia scoşi din lanţuri, boierii eliberaţi simt că le vine din nou apa la moară, odată cu noua domnie, şi îndrăznesc să-l înfrunte imediat pe cel care-i întemniţase: rolurile se inversează cu mare uşurinţă. Asemenea informaţii sunt numeroase în cronicile din secolele al XVII-lea şi al XVIII-lea, vremuri tulburi, cu numeroase şi neaşteptate răsturnări de situaţie, care duc de regulă nu doar la schimbări, ci şi la pedepse precum cele pomenite: vremurile nu îngăduiau decât angajamente totale, de obicei cu implicarea oamenilor puterii până dincolo de ceea ce îngăduia legea, buna cuviinţă, morala creştină, încât motive pentru represalii aspre, inclusiv cu pierderea capului, se găseau cu uşurinţă.

În afara unor referinţe indirecte de acest tip despre motivele pentru care ajung în închisoare, despre închisoarea propriu-zisă şi mai ales despre felul în care îşi suportau deţinuţii condiţia, nu avem mărturii ale celor închişi până către sfârşitul secolului al XVI-lea. Primul text scris (probabil sub dictare) de un astfel de deţinut, care descrie în puţine dar convingătoare cuvinte situaţia sa, este o scrisoare de la sfârşitul anului 1599 sau de la începutul anului 1600 a unui soldat luat prizonier de către saşi, probabil în urma bătăliei de la Şelimbăr, lângă Alba-Iulia, unde Mihai Viteazul a pus pe fugă armata lui Andrei Báthory în octombrie 1599. Răscumpărat de la aceştia şi ţinut în temniţă la Bistriţa, Cocrişel scrie părinţilor săi să trimită banii cheltuiţi cu care să-şi plătească datoria pentru care este ţinut zălog şi descrie pe scurt condiţiile în care nu va putea rezista mult timp:

„…vă dau ştire că sânt viu pân’acmu, nu-s perit, ci am scăpat de la Bălgrad, când au bătut Mihai Vodă război cu ungurii. Deci m-au prins nişte saşi. Deci au vrut să mă taie. Eu m-am rugat şi am spus că sânt fecior Mogâldei. Deci nu m-au pierdut. De aci, eu am trimes carte la Andrieş din Bistriţa; el au trimis la saşi, de m-au cerşut. Ei au cerşut 300 de taleri, iară Andriaş m-au scos derept 100 de taleri, şi m-au adus la Bistriţă. Eu am spus că m-au prins Mihai-Vodă la Hotin şi m-au adus în Ţara Ungurească. Deci mă rog Domniilor-voastre ca lui Dumnezeu din cer, să nevoiţi să mă scoateţi lîngă voi, în ţară creştină, şi să nevoiţi să daţi ştire părintelui meu, Mogâlde vornicului, că eu zac în temniţă de mănânc lutul şi păduchii. Şi eu am spus cătră Andriaş că sânt nepot de frate şi fecior de suflet jurat în biserică. Deci iară mă rog Domniilor voastre să nu mă zăboviţi aice, ce să mă scoateţi. Măcar numai de-aş presi cu trupul, încă să ies în ţară, să nu mor de dorul vostru. Şi îmbătrânesc, şi am făcut o barbă până în brâu. Şi să afle aiastă scrisoarea mea sănătoşi pe dumneavoastră de la Domnul, amin.

Iscălesc feciorul vostru Cocrişel. Şi sânt numai cu cămaşa”¹⁰.

Este evident că bietul Cocrişel nu şi-a scăpat viaţa decât promiţând celor care l-au capturat o răscumpărare importantă, redusă până la urmă la o sută de taleri austrieci (bani mulţi totuşi, cu care se putea cumpăra o mică moşie). Este probabil că scrisoarea, găsită de Iorga în arhivele Bistriţei, nici nu a ajuns la rudele sale şi că el şi-a sfârşit curând zilele, în mizeria unei detenţii care nu putea dura şi pe care o descrie cu realismul crud al faptelor.

Puţin mai înainte, tot în Transilvania, este deţinut pentru mai bine de un an un alt român, de altă condiţie socială şi cu un statut cultural care îi permite să aibă o altă percepţie asupra condiţiei în care ajunsese, şi alte mijloace de ni le face cunoscute, chiar dacă tot printr-un intermediar. Este vorba de Petru Cercel, frate vitreg al lui Mihai Viteazul, care a stat pe tronul Ţării Româneşti între 1583-1585. Figură luminoasă de principe al Renaşterii, primit cu onoruri la curtea lui Henric al III-lea al Franţei sau în Senatul Veneţiei, proclamat ca model al gentilomului european de contemporanul său italian Stefano Guazzo într-o carte în care se publică şi singura sa poezie cunoscută (în limba italiană: Dialoghi piacevoli, Piacenza, 1587, unde e precedată de un elogiu al acestui „Prencipe di Valacchia maggiore”), Petru Cercel lasă posterităţii un număr important de informaţii despre sine şi despre evenimentele prin care a trecut în timpul scurtei sale domnii şi în peripeţiile de după mazilirea sa, datorită mai ales însemnărilor pe care le face credinciosul său secretar genovez Franco Sivori. Spre deosebire de alte texte ale lui Petru Cercel care au ajuns până la noi, păstrate în diverse arhive europene, versuri, discursuri, o istorie şi numeroase scrisori cu caracter diplomatic, foarte puţine totuşi dintr-o activitate mult mai amplă, aceste însemnări n-au fost cunoscute până în epoca modernă. Însemnările lui Sivori s-au păstrat în biblioteca privată a contelui Filippo Ferraioli şi au ajuns la Vatican în 1926; aici le-a găsit, le-a studiat şi le-a publicat istoricul clujean Ştefan Pascu într-un volum apărut după Al Doilea Război Mondial. Din păcate, ele n-au atras atenţia multor cititori.

În aceste însemnări foarte amănunţite se pot găsi reflexe ale felului în care acest strălucit principe traversează epoca sa de glorie şi căderea neaşteptată, şi desigur şi despre împrejurările în care petrece mai bine de un an în diferite locuri de detenţie unde este ţinut de principele transilvan Ştefan Báthory după mazilirea şi fuga sa, în primăvara anului 1585. Sivori, pe lângă alţi contemporani, atestă multiplele sale abilităţi lingvistice, „il mirabile ingegno del Principe, il quale parlava benissimo e scriveva le lingue latina, italiana, francese, greca, turca, serviana, polacca e valacca”¹¹. Din aceste însemnări aflăm că principala ocupaţie a prinţului, deţinut întâi la Mediaş, apoi la Chioar şi în fine în castelul de la Hust, la marginea Maramureşului istoric, a fost să încerce să scape din detenţie pentru a-şi regăsi susţinătorii din Occident şi a reveni pe tron. El, şi grupul de susţinători fideli din care face parte şi Franco Sivori, caută să ajungă la acest rezultat atât printr-o acţiune diplomatică intensă, adică prin scrisori şi promisiuni către toţi posibilii săi susţinători din Occident, cât şi printr-o evadare pe care o încearcă în mai multe rânduri şi care şi reuşeşte în cele din urmă, în toamna anului 1586.

Detenţia lui în Transilvania avea de altfel destul de mult din caracterul intermediar al unei reţineri provizorii, în aşteptarea unei soluţii diplomatice şi probabil a unei răscumpărări de un fel sau de altul, căci mişcările sale erau urmărite şi posibilităţile de eliberare cântărite de mai multe instanţe europene, de la principele Transilvaniei sau împăratul Austriei, la regele Poloniei sau chiar la sultanul turc. Lipsit de libertate şi aflat sub supraveghere strictă, este evident însă că domnul nu era ţinut în condiţiile mizere ale temniţelor vremii. Pe de altă parte, detenţia lui şi nesiguranţa viitorului erau fără îndoială prilej pentru o meditaţie mai degrabă melancolică asupra vieţii în general şi asupra vieţii sale în particular. Despre caracterul acestor preocupări, însemnările lui Franco Sivori oferă câteva detalii foarte interesante, aflate în ciuda supravegherii foarte stricte a principelui român prin intermediul celui care îi servea de camerier, cu care fostul său secretar, Sivori, intră în relaţie în scopul de a-i pregăti, în primul rând, evadarea.

E rezonabil să credem că Sivori reproduce destul de exact ideile şi chiar textul acestor conversaţii, sugerând chiar nuanţele de umoare ale prizonierului după scrisoarea pe care i-o scrie Cercel prin intermediul „tânărului ungur” care îl servea, şi că putem avea astfel un ecou, fie şi indirect, al condiţiilor de detenţie şi al felului în care prinţul era marcat de această situaţie. Sivori l-a întrebat pe acest „giovane ongaro, con quale raggionando sovente il soldatto”, ce face toată ziua acest senior atât de singur, cunoscând faptul că nu e lăsat de căpitanul cetăţii să converseze cu nimeni. Tânărul a răspuns că el studiază „un libro delle historie di tutto il mondo che li era stato mandatto quando era nell’altra di Keivar dalli padri Jesuiti di Claudiopoli, per suo passatempo e che anche componeva in versi una certa historia, e si dilettava molto della poesie”. Prin intermediul acestui tânăr, Sivori a putut să-i trimită un raport principelui, care şi el îi răspunde pe aceeaşi cale „ch’era tenutto con tanta strettezza e secretezza che in quella fortezza non lasciar conversar seco persona alcuna fuori di quello giovane ongaro che li portava e sue hore il mangiare et lo serviva in camera, e che di tempo in tempo l’andava a visitar il Capitano e che fuori di questo tutta la sua conversazione era con libri, et in certe sue composizioni, onde passava il tempo, ma che particolarmente Iddio li faceva gratia grandissima, perche con molte consolationi spirituali che li concedeva, non li lasciava rincrescer cosi longa priggionia, con mantenerlo con viva speranza di doverlo miracolosamente ancora liberare. Che lui era in cosi stretta custodia che non sapeva come li dovessi poter riuscire la fuga, massime che non lo lasciavano conversare con nessuno, pure che con haver altro da fare se non in pensare alla sua libertà…” E vorba foarte probabil de pasaje reproduse exact de Sivori dupa misiva de răspuns a prinţului sau, dacă nu, care redau cu suficientă acurateţe esenţa celor cuprinse în misivă, pe care secretarul – dacă nu din respect, măcar din comoditate – le va fi reprodus într-o formă concentrată, că era

„ţinut cu atâta străşnicie şi secret încât în acea celulă nu i se îngăduia să vorbească decât cu acel tânăr ungur care îi ducea masa în încăperea lui, la ceasurile hotărâte. Din timp în timp se mai ducea căpitanul să-l viziteze şi, în afară de acestea, nu vorbea decât cu cărţile şi cu unele scrieri ale sale cu care-şi trecea timpul. Dar Dumnezeu îi făcea o mare favoare în special pentru că, prin diversele consolări spirituale pe care i le inspira, nu-l lăsa să resimtă prea mult această detenţie atât de lungă şi-i îngăduia speranţa că va putea printr-o minune să scape. Căci era într-o atât de strictă supraveghere încât nu ştia cum ar putea reuşi să fugă, mai ales că nu-i permiteau să vorbească cu nimeni, încât nu avea ce alta să facă decât să se gândească la libertate…”¹².

N-au lipsit, după aventura lui Petru Cercel, nici alţi pretendenţi domneşti care au brăzdat drumurile Europei în căutare de sprijinitori şi au găsit, adesea, doar găzduiri ambigue şi chiar închisoarea, dar niciun ul n-a mai lăsat urme ale meditaţiilor sale din detenţie. Abia peste un secol şi mai bine găsim în temniţele austriece un urmaş, practic necunoscutul logofăt Vlad. Puţinele lucruri se ştiu astăzi despre acest grămătic al lui Ştefan-vodă Cantacuzino, cel care i-a urmat în 1714 lui Const. Brâncoveanu şi a domnit doar vreun an şi ceva, Vlad Boţulescu din Mălăieşti, ardelean probabil, se datorează lui Nicolae Iorga, care a compulsat şi interpretat un întreg dosar consacrat acestui personaj deloc banal într-o vreme foarte agitată. Iorga a schiţat aventura acestui logofăt, amestecat întâi fără voia lui în intrigi politice, apoi pentru iluzia unei boierii promise, care a întovărăşit în exil, la Viena, familia domnului ucis la Constantinopol. El a rămas omul de casă al lui Radu, fiul cel mare al domnului, cu o interesantă carieră de intrigant şi fantast, autonumit Mare Maestru al unui închipuit Ordin constantinopolitan, în numele căruia împărţea diplome şi organiza conspiraţii. Secretarul sau grămăticul său, Vlad Boţulescu, după cum reconstituie N. Iorga lucrurile, a fost arestat odată cu intrigantul şi cu fratele acestuia, fiind şi el condamnat la moarte şi apoi graţiat. Pedeapsa servitorului fu comutată în închisoare pe viaţă şi, din 1746, el este închis într-un castel, adică într-o temniţă din Milano, unde probabil a şi murit, în 1764 sau nu mult timp după aceea¹³.

Între textele pe care Boţulescu le traduce în temniţă, în afară de o Viaţă a Sfântului Iosafat semnalată încă de I. Bogdan, Iorga mai găseşte altele două, traduse de prizonier ca să-şi treacă vremea şi urâtul de a nu putea vorbi cu nimeni în limba sa, se află şi o Istorie de toată lumea (Istorie universală). Vladul Boţulescul de Mălăeşti logofătul, cum semnează, însoţeşte această traducere din nemţeşte de peste o mie de pagini cu o prefaţă intitulată Iubitului cititor în care consemnează câteva gânduri despre condiţia sa şi despre mângâierea pe care i-o produce lectura şi scrisul, adică traducerile, activitate intelectuală pe care este evident că n-o consideră gratuită, de vreme ce speră ca ea să fie utilă celor care o vor vedea. Ca orice scriitor adevărat, el nutrea în suflet speranţa secretă că truda sa va ajunge până la urmă în faţa cititorilor:

„aflându-mă eu (den pricini cari aici acum a se dăscoperi n-au loc) la închisoare în ţara nemţească, mi-au venit în gând această socoteală a datoriei ce s-au zis mai sus, ce şi eu a mă nevoi şi a lucra după putinţa mea, spre folosirea vecinului, nădăjduind că va fi lucru bine priimit […] am început şi, cu ajutorul lui Dumnezeu am şi sfârşit această istorie de toată lumea, tălmăcindu-o după limba nemţească într-a noastră limbă românească, socotind că nu de puţin folos va fi simpatrioţilor.”

Fără să se plângă de fapt, după optsprezece ani de singurătate în închisoare, logofătul Vlad lăsa să străbată ceva din apăsarea unei detenţii petrecute în izolare, pe care o pomeneşte nu numai ca o cauză a imposibilităţii de a se consulta cu cineva asupra dificultăţilor traducerii, ci şi ca motiv nesigur conturat ca motiv de suferinţă, aşa cum ştim că este izolarea din memoriile altor deţinuţi celebri: prima mărturie a suferinţei din cauza izolării în puşcărie pe care ne-o lasă un deţinut în limba română. Celebrul aventurier Casanova de Seingalt, de pildă, închis pentru o perioadă incomparabil mai scurtă decât Vlad Boţulescu – pentru că evadează din nu mai puţin celebra sa închisoare din Veneţia – îşi mărturiseşte şi el, în pasionantele sale memorii, chinul neaşteptat de a fi închis, singur în celulă, fără tovarăş. El luase la început această sancţiune suplimentară ca pe o favoare şi-i cere temnicerului său să mulţumească înaltului funcţionar care l-ar fi scutit astfel de tovărăşia unor alţi deţinuţi, care nu puteau fi decât nişte sceleraţi:

„– L’illustrissime signior secrétaire m’a ordonné de vous dire qu’il vous enverra des livres convenables; mais que ceux que vous désirez sont défendus.

– Remerciez-le de la grâce qu’il m’a faite de me mettre seul.

– Je ferai ce que vous désirez; mais vous faites mal de vous moquer ainsi.

– Je ne me moque pas, car il vaut mieux être seul, je crois, que d’être avec les scélérats qui doivent être ici.

– Comment, monsieur! Des scélérats? J’en serais bien fâché. Il n’y a ici que d’honnêtes gens, qu’il faut cependant séparer de la société par des raisons que Leurs Excellences seules savent. On vous a mis tout seul pour vous punir davantage, et voulez-vous que je remercie de votre part?

– Je ne savais pas cela.

Cet ignorant avait raison, et je ne tardai pas à m’en apercevoir. J’ai reconnu qu’un homme enfermé seul est en impossibilité de s’occuper; que, seul dans un endroit obscur, où il ne voit et ne peut voir qu’une fois par jour celui qui lui porte à manger, où il ne peut pas marcher sans se courber, il est le plus malheureux des êtres. Il désire l’enfer, s’il y croit, pour être en compagnie. Ce sentiment est si impérieux, que j’allai jusqu’à désirer celle d’un assassin, d’un malade infect, d’un ours. La solitude sous les verrous est déséspérante… Qu’un homme de lettres dans ma situation reçoive de l’encre et du papier, son malheur diminue des neuf dixièmes…”¹⁴

„– Ilustrul domn secretar mi-a poruncit să vă spun că o să vă trimită cărţi potrivite, dar că cele pe care le doriţi vă sunt interzise.

– Mulţumiţi-i pentru favoarea de a mă fi pus să stau singur.

– Voi face cum doriţi, dar faceţi rău că vă bateţi joc astfel.

– Dar nu-mi bat joc pentru că e mai bine să stai singur, cred, decât împreună cu ticăloşii care stau probabil aici.

– Cum, domnule! Ticăloşi? Aş fi foarte supărat să fie aşa. Aici nu găsiţi decât oameni de calitate, care trebuie să fie totuşi separaţi de restul societăţii pentru motive pe care doar Excelenţele lor le cunosc. Aţi fost pus singur în celulă pentru a vă pedepsi mai aspru, şi Dumneavoastră vreţi să transmit mulţumiri?

– Nu ştiam că aşa stau lucrurile.

Acest nenorocit avea însă dreptate şi n-a trecut mult timp până sî-mi dau seama de asta. Am văzut că un om singur nu poate să-şi găsească o ocupaţie şi că, singur într-un loc întunecos, unde nu vede şi nu poate să vadă decât o dată pe zi pe cel care-i aduce mâncarea, unde nu poate merge decât aplecat, este cel mai nefericit dintre muritori. Ar dori să fie şi în iad, dacă crede în el, numai pentru a avea tovarăşi. Acest sentiment aste atât de puternic, încât am ajuns să doresc tovărăşia unui asasin, a unui bolnav contagios, a unui urs. Singurătatea, când eşti sub cheie, aduce disperarea… Dacă un literat în situaţia mea ar primi cerneală şi hârtie, nenorocirea sa ar fi uşurată de nouă zecimi din povara ei.” (trad. mea)

Vlad Boţulescu o spune cu mai puţină obidă, nu numai pentru că anii vor fi estompat suferinţa, dar şi pentru că cele nouă zecimi ale chinului de a fi singur de care vorbeşte Casanova i-au fost scutite prin îngăduinţa de a avea hârtie şi cerneală pentru traducerile sale:

„încă mărturisesc adevărul că nu de puţină parigorie acest lucru mi-au fost de vreme ce, fiind eu atâţia ani – ce acum al opsprezecelea curge – în strâmtoare închis, cu nimenea grăind şi nici într-o parte cu nimenea corespondenţie având, cu greu puteam să trec vremea, ziua şi noaptea singur, şi drept aceia şi cu scăderea sănătăţii, fiindu-mi aceasta însă ἐνέργεια şi ἄσκησις, a avea adecăte în mână ceva a lucra şi a face, nu de puţină mângâiare şi folos mi-au fost, având în mâini cu ce trece mai pe lesne şi mai uşor vremea şi a izgoni melanholia şi mânhirea unei vieţi ca aceştia scârbite”.

Toate acestea, deşi închisoarea l-a privat de posibilitatea de a-şi utiliza limba maternă („în limba patriei meale, de atâţia ani neexerţeluită şi părăsită” cum zice el) şi în pofida lipsurilor limbii româneşti faţă de bogăţia vocabularului limbilor din care traduce,

„fiind limba noastră românească foarte îngustă, iar nu ca alte limbi cum nemţeasca, greceasca i proci, bogate şi îndestulate de cuvinte, a putea chiar numi şi a dăscoperi firea a orice nume şi cuvânt”¹⁵.

După Petru Cercel, Vlad Boţulescu este al doilea român despre care avem dovezi că îşi mângâia lungile zile de detenţie nu doar cu cititul, ci şi cu scrisul, şi este primul de la care avem mărturia directă a felului în care trăia această experienţă pe care o putem numi existenţială: optsprezece ani, adică până la moarte.

Principala informaţie pe care o produce această excursie prin documentele unei epoci tulburi, agitată de conflicte violente şi mai ales instabilă, este că există acum o categorie de oameni cultivaţi, de extracţie mai înaltă (ca Petru Cercel) sau mai modestă (ca Vlad Boţulescu) care găsesc mângâiere şi refugiu în exercitarea actului propriu intelectualului adevărat: în citit şi nu mai puţin în scris, care este întotdeauna o expresie a speranţei ce trece dincolo de zidurile masive ale unei temniţe, simbol natural al sfârşitului, al morţii.

1. Ion Palade, Codul Caragea reprodus după manuscrisul original românesc, cu o prefaţă de dl. D. Alexandresco, Bucureşti, 1907, p. 94.

2. Mihail Kogălniceanu, Cronicele României sau Letopiseţele Moldaviei şi Valahiei, a doua ediţiune, tomul III, Imprimeria naţională, Bucureşti, 1874, pp. 19-20.

3. Cf. M. Kogălniceanu, op.cit., p. 31.

4. Ion Neculce, Letopiseţul Ţării Moldovei, ediţie îngrijită de G. Ştrempel, Editura Minerva, Bucureşti, 1982, p. 300.

5. Cronicarii munteni, ediţie îngrijită de M. Gregorian, vol. I, Editura pentru Literatură, Bucureşti, 1961, pp. 450-451.

6. M. Costin, Opere, ediţie îngrijită de P. P. Panaitescu, vol. I, Editura pentru Literatură, Bucureşti, 1965, p. 83.

7. Idem, p. 85.

8. Cronicarii munteni, ed.cit., vol. I, p. 406.

9. Cronicarii munteni, vol. I, p. 415.

10. Reprodusă după N. Iorga, Scrisori de boieri, scrisori de domni, ed. a II-a, Datina românească, Vălenii de Munte, 1925, p. 48.

11. Ştefan Pascu, Petru Cercel şi Ţara Românească la sfârşitul sec. XVI, Sibiu-Cluj, 1944, p. 182.

12. Cf. Pascu, pp. 258-259.

13. Cf. N. Iorga, Studii de istorie şi istorie literară, partea I, în Literatura şi arta română, vol. IV, 1900, pp. 17-28.

14. Mémoires de J. Casanova de Seingalt écrits par lui-même, Paris, f. a., tome III, cap. X, Sous les plombs. Tremblement de terre, pp. 200-201.

15. Aceste peripeţii sunt pomenite pe scurt în N. Iorga, Istoria literaturii române în secolul al XVIII-lea, vol. I, Institutul de arte grafice şi editură „Minerva”, Bucureşti, 1901, pp. 509-510; detalii istorice şi textul întregii prefeţe au fost publicate în Studii de istorie şi de istorie literară (I), menţionate mai sus.