Charles Bukowski, Factotum

Copyright © 1975 by Charles Bukowski

All rights reserved

© 2004, 2018 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7484-8

ISBN PDF: 978-973-46-7485-5

ISBN print: 978-973-46-7466-4

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: © nito103/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

CHARLES BUKOWSKI s-a născut în Germania, la Andernach, în 1920. Cînd avea doi ani, părinţii lui s-au mutat în Statele Unite, stabilindu-se în Los Angeles, unde scriitorul a copilărit şi şi-a petrecut cea mai mare parte din viaţă. A studiat la Los Angeles City College, dar a abandonat cursurile şi a dus o viaţă dezordonată, scriind cu pasiune îndîrjită şi schimbînd diverse slujbe pentru a supravieţui: a lucrat într-un abator, într-o fabrică de biscuiţi pentru cîini, a fost spălător de vase, şofer de camion, funcţionar de poştă etc. A publicat prima povestire la douăzeci şi patru de ani, iar în 1960 a debutat cu un volum de versuri. Încetul cu încetul, valoarea operei sale a început să fie recunoscută, iar în 1969 Bukowski a semnat un contract de exclusivitate cu Black Sparrow Press, ceea ce i-a permis să renunţe la slujba din acel moment şi să se dedice exclusiv scrisului. Autor prolific, a publicat numeroase volume de poezie, antologii de povestiri şi romane, devenind unul dintre cei mai citiţi scriitori americani contemporani. La Editura Polirom au apărut pînă în prezent, unele în mai multe ediţii, romanele Femei, De duzină, Poşta, Hollywood, Şuncă pe pîine, volumele de povestiri Dragoste la 17,50 $, Poveşti despre nebunia obişnuită şi Muzică de belele şi antologia de poezie Dragostea e un cîine venit din iad. Charles Bukowski a murit în 1994, în San Pedro, California.

Pentru John & Barbara Martin

„Romancierul nu-şi doreşte să vadă leul mîncînd iarbă. El îşi dă seama că unul şi acelaşi Dumnezeu i-a creat şi pe lup, şi pe miel, apoi a zîmbit «văzînd că toate cîte a făcut erau bune».“

André Gide

1

Am ajuns în New Orleans pe ploaie, la 5 dimineaţa. O vreme am stat aiurea în staţia de autobuz, dar oamenii mă deprimau, aşa că mi-am luat valiza şi am ieşit afară în ploaie şi am început să merg. Habar n-aveam unde se află mahalaua cu pensiunile ei.

Aveam o valiză din carton făcută ferfeniţă. Fusese odată neagră, dar învelişul negru se cojise şi lăsa să se vadă cartonul galben. Încercasem să rezolv problema spoind cu cremă de pantofi neagră cartonul care se zărea. Cum mergeam prin ploaie, vopseaua începu să curgă şi, fără să vreau, fiindcă o tot mutam dintr-o mînă în alta, valiza mi se freca de pantaloni şi mi-i umplea de dîre negre.

În fine, un oraş nou. Poate o să am baftă de data asta.

Ploaia se opri şi ieşi soarele. Eram în cartierul negrilor. Am mers încet mai departe.

— Hei, gunoi alb ce eşti!

Mi-am pus valiza jos. O mulatră cu pielea gălbuie stătea pe treptele unei verande, legănîndu-şi picioarele. Era chiar bună.

— Pst, gunoi alb ce eşti!

N-am zis nimic. Am rămas în picioare, uitîndu-mă la ea.

— Ce zici de una pe la buci, gunoi alb ce eşti?

Se hlizea la mine. Stătea picior peste picior şi îşi izbea gambele; avea tocuri înalte, picioare frumoase, dădea din ele şi rîdea. Mi-am ridicat valiza şi am început să mă apropii de ea, urcînd pe alee. Pe cînd mă apropiam, am băgat de seamă că perdeaua unei ferestre din stînga mea se dă uşor la o parte. Am zărit o moacă de negru. Semăna cu Jersey Joe Wolcott. Am făcut cale întoarsă spre trotuar. Rîsul ei m-a urmărit de-a lungul străzii.

2

Locuiam într-o cameră la etajul al doilea, peste drum de un bar. Barului îi zicea The Gangplank Cafe. Din camera mea puteam să văd prin uşile deschise interiorul barului. Erau nişte feţe dure pe-acolo, nişte feţe interesante. Noaptea stăteam în cameră şi beam vin şi mă uitam la feţele din bar, în vreme ce banii se duceau. Ziua făceam lungi plimbări leneşe. Mă zgîiam la pescăruşi ore în şir. Mîncam doar o dată pe zi, ca să mă ţină mai mult banii. Am găsit o cafenea jegoasă cu un proprietar jegos, dar îţi luai acolo un mic dejun pe cinste – clătite, fulgi de ovăz, cîrnaţi – la un preţ de nimic.

3

Într-o zi, am ieşit ca de obicei din casă şi am hoinărit pe străzi. Mă simţeam fericit şi relaxat. Soarele era foarte plăcut. Blînd. Era pace în aer. Cum mă apropiam de mijlocul clădirii, am dat peste un om care stătea în faţa unui atelier. Am trecut pe lîngă el.

— Hei, FRATE!

M-am întors pe călcîie.

— Îţi cauţi de lucru?

Am mers pînă în dreptul lui. Peste umărul său, am putut vedea o încăpere mare şi întunecoasă. Bărbaţi şi femei stăteau în picioare la o masă lungă. Ţineau în mîini ciocane cu care sfărîmau nişte chestii aflate în faţa lor. În întunecime, chestiile alea păreau nişte moluşte. Miroseau ca moluştele. M-am răsucit pe călcîie şi am plecat mai departe.

Mi-am adus aminte cum taică-meu venea seara acasă şi vorbea cu maică-mea despre slujbă. Discuţia despre slujbă începea cînd el intra pe uşă, se prelungea la cină şi se sfîrşea în dormitor, unde tata striga „Stingerea!“ la 8 p.m., ca să se poată odihni şi reface pentru următoarea zi de muncă. Slujba era singurul subiect de discuţie.

La colţ, m-a oprit alt om.

— Ascultă, prietene… începu.

— Da? am zis.

— Ascultă, sînt veteran din primul război mondial. Mi-am riscat viaţa pe front pentru ţara asta, dar nimeni nu vrea să mă angajeze, nimeni nu vrea să-mi dea o slujbă. Nu apreciază faptele mele. Mi-e foame, ajută-mă cu ceva…

— Nu lucrez.

— Nu lucrezi?

— Nu.

Am mers mai departe. Am traversat strada.

— Minţi! strigă el. Ştiu că lucrezi. Ştiu că ai o slujbă!

Cîteva zile mai tîrziu, îmi căutam una.

4

În spatele biroului se afla un om cu aparat auditiv, iar firul îi cobora de-a lungul feţei pînă sub cămaşă, unde îşi ţinea ascunsă bateria. Încăperea era întunecoasă şi confortabilă. Bărbatul purta un costum maro tocit, o cămaşă albă şifonată şi o cravată roasă la capăt. Îl chema Heathercliff.

Văzusem anunţul în ziarul local şi firma cu pricina era chiar lîngă mine.

Avem nevoie de un tînăr ambiţios, motivat şi cu perspective de viitor. Exper. nu este necesară. Iniţial la camera de livrări cu posibilităţi de promovare.

Am aşteptat afară împreună cu alţi cinci sau şase tineri, toţi silindu-se să pară ambiţioşi. Ne completaserăm cererile de angajare şi acum aşteptam. Am fost ultimul strigat.

— Domnule Chinaski, ce v-a făcut să părăsiţi compania căilor ferate?

— Păi, nu vedeam nici un viitor în căile ferate.

— Au sindicate bune, îngrijire medicală, pensii.

— La vîrsta mea, pensia aproape că poate fi considerată superfluă.

— De ce aţi venit la New Orleans?

— În Los Angeles aveam prea mulţi prieteni şi simţeam că îmi cam pun beţe în roate în carieră. Am vrut să mă duc undeva unde să mă pot concentra nestingherit.

— Cum putem şti că nu o să plecaţi şi de la noi?

— S-ar putea să plec.

— De ce?

— În anunţul dumneavoastră se preciza că există un viitor pentru un om ambiţios. Dacă n-o să fie nici un viitor aici, atunci va trebui să plec.

— De ce nu v-aţi bărbierit? Aţi pierdut un pariu?

— Încă nu.

— Încă nu?

— Nu; am pus pariu cu proprietarul că pot să-mi găsesc o slujbă într-o singură zi, chiar şi cu barba asta.

— Bine, o să vă contactăm noi.

— N-am telefon.

— E-n regulă, domnule Chinaski.

M-am întors în camera mea. Am coborît în holul murdar şi am făcut o baie fierbinte. Pe urmă m-am îmbrăcat şi am ieşit să-mi cumpăr o sticlă de vin. Am venit înapoi şi m-am aşezat la fereastră bînd şi privind la oamenii din bar şi la cei care treceau pe stradă. Am băut fără grabă şi am început iarăşi să mă gîndesc să-mi cumpăr un pistol şi să o fac repede – fără gînduri, fără vorbe. O treabă care ţine de maţe. Mă tot gîndeam la maţele mele. Am dat gata sticla şi m-am vîrît în pat şi am adormit. Pe la 4 după-amiaza, m-a trezit un ciocănit în uşă. Era un băiat de la Western Union. Am deschis telegrama:

DOMNULE H. CHINASKI. PREZENTAŢI-VĂ LA LUCRU MÎINE DIMINEAŢĂ LA ORA 8 A.M. R.M. HEATHERCLIFF CO.

5

Era o firmă de distribuţie a revistelor, iar noi stăteam la masa de împachetat şi verificam comenzile ca să vedem dacă facturile coincid cu cantităţile. Pe urmă semnam facturile şi fie împachetam comanda pentru expediere în afara oraşului, fie puneam de o parte revistele pentru distribuţia locală cu camionul. Munca era uşoară şi monotonă, însă angajaţii erau într-o stare de agitaţie continuă. Îşi făceau griji pentru slujbele lor. Era un amestec de femei şi bărbaţi tineri şi nici urmă de vreun şef de echipă. După cîteva ore, izbucni o ceartă între două femei. Ceva legat de reviste. Împachetam cărţi umoristice şi ceva mergea prost în partea cealaltă a mesei. Femeile deveneau tot mai violente pe măsură ce scandalul lua proporţii.

— Uitaţi ce e, am zis, cărţile astea nu fac doi bani, aşa că nu vă mai certaţi din cauza lor.

— Cum zici tu, spuse una din femei, ştim noi că te crezi prea bun pentru munca asta.

— Prea bun?

— Da, din felul cum te porţi. Crezi că n-am băgat de seamă?

Atunci am aflat pentru prima oară că nu era de ajuns să-ţi faci treaba, trebuia să te mai şi arăţi interesat, chiar pasionat de ea.

Am lucrat acolo trei sau patru zile, după care vineri am încasat leafa. Am primit plicuri galbene cu bancnote verzi şi mărunţişul exact. Bani adevăraţi, nu cecuri.

Spre sfîrşitul programului, şoferul de camion se întoarse un pic mai devreme. Stătea pe un teanc de reviste şi fuma o ţigară.

— Mda, Harry, îi zise el unuia dintre angajaţi, azi am primit o mărire de salariu de doi dolari.

După program, m-am oprit să-mi cumpăr o sticlă de vin, am urcat în cameră, am băut un pahar, pe urmă am coborît la parter şi am dat telefon la firmă. Telefonul sună îndelung. Într-un final, domnul Heathercliff răspunse. Mai era încă acolo.

— Domnul Heathercliff?

— Da?

— Sînt Chinaski.

— Da, domnule Chinaski?

— Vreau o mărire de salariu de doi dolari.

— Poftim?

— Cum aţi auzit. Şoferul de camion a primit o mărire de salariu.

— Dar el este la noi de doi ani.

— Îmi trebuie o mărire.

— Vă plătim cu şaptesprezece dolari pe săptămînă şi pretindeţi nouăsprezece?

— Aşa e. O să-i primesc sau nu?

— Pur şi simplu nu putem.

— Atunci demisionez.

Am închis.

6

Luni eram mahmur. Mi-am ras barba şi am pornit pe urmele unui anunţ. Mă aflam în faţa redactorului, un bărbat în cămaşă, cu scobituri adînci sub ochi. Arăta de parcă nu mai dormise de o săptămînă. Era rece şi întunecos acolo înăuntru. Era camera în care se culegea pentru unul din cele două ziare locale, cel mai mic. La birouri stăteau oameni, sub lămpi de citit, transcriind texte.

— Douăzeci de dolari pe săptămînă, îmi zise el.

— O.K., am zis, accept.

Lucram împreună cu un omuleţ gras, dotat cu un burdihan care arăta ca naiba. Avea un ceas de buzunar de modă veche, cu lanţ de aur şi purta veston şi o pălărie de soare verde, avea buze groase şi o faţă negricioasă şi cărnoasă. Mutra lui nu spunea nimic; arăta ca o bucată de carton împăturită de cîteva ori şi apoi întinsă. Purta pantofi pătraţi şi mesteca tutun, împroşcînd sucul într-o scuipătoare de la picioarele lui.

— Domnul Belger, spunea el despre tipul ăla nedormit, a muncit din greu ca să pună ziarul pe picioare. E un om bun. Eram aproape faliţi cînd a apărut el.

Se uită la mine.

— Slujba asta se dă de obicei unuia de la colegiu.

E o broască, mi-am zis, asta e.

— Adică, spuse el, de obicei slujba asta o ia un student. Poate să-şi vadă de cărţi cînd n-are treabă. Eşti student?

— Nu.

— De obicei slujba asta o ia un student.

M-am întors în atelier şi m-am aşezat pe un scaun. Camera era ticsită cu rînduri şi rînduri de sertare metalice, în care se aflau clişee zincate, folosite la anunţuri. Multe din ele erau refolosite întruna. Mai erau şi o mulţime de caractere – nume de clienţi şi logouri. Grasul ţipa „Chinaski!“ şi eu mă duceam să văd ce anunţ sau ce caracter voia. Adesea eram trimis la ziarul concurent ca să împrumut nişte caractere de-ale lor. Ei le împrumutau pe ale noastre. Îmi plăcea plimbarea asta şi am găsit un loc într-o alee dosnică unde aveau bere la cinci cenţi. Grasul nu mă striga prea des, aşa că locul ăsta deveni cartierul meu general. Grasul începu să-mi simtă lipsa. Mai întîi, doar se uită urît. După care într-o zi mă întrebă:

— Unde-ai fost?

— La o bere.

— Asta-i o slujbă de student.

— Nu sînt student.

— Trebuie să-ţi fac vînt. Am nevoie de cineva care să fie disponibil tot timpul.

Grasul mă duse la Belger, care arăta la fel de obosit ca întotdeauna.

— Asta-i o slujbă de student, domnule Belger. Mă tem că omul acesta nu e potrivit. Ne trebuie un student.

— Bine, zise Belger.

Grasul o şterse tiptil.

— Cît vă datorăm?

— Pe cinci zile.

— Bine, duceţi asta jos, la casierie.

— Ascultă, Belger, rahatul ăla bătrîn e de-a dreptul scîrbos.

Belger oftă.

— Doamne, Dumnezeule, parcă eu nu ştiu!

Am coborît la casierie.

7

Eram tot în Louisiana. Înainte se întindea călătoria aia lungă cu trenul prin Texas. Ne-au dat conserve cu mîncare, dar fără desfăcătoare. Mi-am strîns conservele grămadă pe podea şi m-am întins pe bancheta de lemn. Ceilalţi se adunaseră în partea din faţă a vagonului, stăteau împreună, vorbind şi rîzînd. Am închis ochii.

Cam după zece minute, am simţit cum praful se ridică prin crăpăturile banchetei de scînduri. Era un praf bătrînicios, praf de coşciug, puţea a moarte, a ceva putrezit de multă vreme. Mi se strecura în nări, mi se aşeza pe sprîncene, încerca să-mi intre în gură. Apoi am auzit nişte gîfîieli. Prin crăpături am văzut un om ghemuit sub banchetă, suflîndu-mi praful în ochi. M-am ridicat în capul oaselor. Omul se ridică de-a buşilea şi fugi în faţă. Mi-am şters mutra şi m-am holbat la el. Nu-mi venea să-mi cred ochilor.

— Dacă vine aici, băieţi, vreau să mă ajutaţi, l-am auzit spunînd. Tre’ să-mi promiteţi că m-ajutaţi…

Gaşca se întoarse spre mine. M-am întins la loc pe banchetă. Îi auzeam cum vorbesc:

— Care-i problema cu tipul ăsta?

— Cine se crede?

— Nu vorbeşte cu nimeni.

— Stă ca prostu’ acolo în spate, de unul singur.

— Cînd o să punem laba pe el, acolo, pe şinele ălea, o să-i facem noi figura. Scîrba.

— Crezi că o să poţi, Paul? Mie mi se pare că e dus cu sorcova.

— Dacă nu i-o fac eu, tot i-o face cineva. Pînă ne terminăm noi treaba, o să mănînce rahat la greu.

După un timp, m-am dus în faţă să beau apă. Cînd am trecut pe lîngă ei, au amuţit. M-au privit în tăcere cum beam apă din cană. Pe urmă, cînd am plecat, s-au pus iar pe vorbit.

Trenul făcea multe opriri, zi şi noapte. Cum vedeau un pic de verdeaţă şi un orăşel pe-aproape, unu-doi oameni săreau.

— Hei, ce dracu’ s-a întîmplat cu Collins şi Martinez?

Şeful de echipă îşi luă planşeta cu clamă şi îi tăie de pe listă. Veni în spate la mine.

— Ţie cum îţi zice?

— Chinaski.

— Rămîi cu noi?

— Chiar îmi trebuie slujba asta.

— Bine.

Se îndepărtă.

În El Paso şeful veni printre noi şi ne anunţă că o să schimbăm trenul. Ne-au dat tichete pentru o noapte la un hotel din zonă şi bonuri de masă pentru un bufet din oraş; de asemenea directive despre cum, cînd şi unde să ne îmbarcăm în următorul tren, dimineaţa.

Am aşteptat în faţa bufetului să termine cu toţii de mîncat şi cînd au apărut scobindu-se în dinţi şi flecărind, m-am dus înăuntru.

— O să-i facem curul praştie rahatului!

— Frate, mă scoate din minţi javra aia pocită!

Am intrat şi am comandat un hamburger cu ceapă şi fasole. N-aveau unt pentru pîine, dar cafeaua era destul de bună. Cînd am ieşit afară, ăia nu mai erau. Un vagabond se apropia de mine. I-am dat lui tichetul de hotel.

În noaptea aia, am dormit în parc. Părea mai sigur. Eram terminat, aşa că nici nu m-am sinchisit de banca aia tare. Am adormit.

După un timp, am fost trezit de ceva ca un răget. Habar n-aveam că aligatorii scot răgete. De fapt erau mai multe lucruri: un răget, o răsuflare agitată şi un sîsîit. Am mai auzit şi clămpănitul fălcilor. Un marinar beat stătea în mijlocul heleşteului şi ţinea un aligator de coadă. Creatura încerca să se răsucească şi să ajungă la marinar, dar nu-i prea ieşea. Fălcile erau înspăimîntătoare, însă foarte încete şi necoordonate. Un alt marinar şi o fată se uitau de pe margine şi rîdeau. Apoi marinarul a sărutat fata şi s-au cărat amîndoi, lăsîndu-l pe celălalt să se lupte cu aligatorul…

După aia m-a trezit soarele. Cămaşa îmi era fierbinte. Aproape că luase foc. Marinarul nu mai era. Nici aligatorul. Pe o bancă înspre est stăteau o fată şi doi băieţi. Era clar că şi ei dormiseră în parc în noaptea aia. Unul din băieţi se ridică în picioare.

— Mickey, zise fata, ţi s-a cam sculat!

Se hliziră.

— Cum stăm cu banii?

S-au căutat prin buzunare. Au scos o monedă de cinci cenţi.

— Păi, şi ce-o să facem?

— Habar n-am. Deocamdată hai să ne cărăm de-aici.

I-am privit cum plecau, afară din parc, spre oraş.

8

Cînd trenul s-a oprit în Los Angeles, am făcut un popas de două-trei zile. Iar ne-au dat tichete de hotel şi bonuri de masă. Am dat tichetele primului vagabond care mi-a ieşit în cale. În timp ce căutam bufetul, m-am trezit în spatele a doi dintre oamenii cu care călătorisem din New Orleans.

— Ce mai faceţi, băieţi? i-am întrebat.

— A, bine, superbine.

— Sigur? Nu vă supără nimic?

— Nu, nu, totul e o.k.

Am luat-o înainte şi am găsit bufetul. Vindeau şi bere, aşa că mi-am schimbat bonurile pe bere. Toată gaşca de la căile ferate era acolo. După ce am terminat bonurile, mi-a mai rămas destul mărunţiş ca să iau un tramvai pînă acasă la ai mei.

9

Mama ţipă cînd deschise uşa.

— Fiule! Tu eşti, fiule?

— Sînt mort de somn.

— Camera ta e pregătită.

M-am dus în dormitor, m-am dezbrăcat şi m-am urcat în pat. Mama m-a trezit pe la 6 p.m.

— A venit tatăl tău.

M-am ridicat şi m-am apucat să mă îmbrac. Masa era pusă cînd am intrat.

Tata era o namilă de om, mai înalt decît mine, cu ochi căprui; ai mei erau verzi. Avea un nas borcănat şi nu puteai să nu-i observi urechile. Parcă stăteau să i se desprindă de cap.

— Ascultă, mi-a zis, dacă rămîi aici, o să-ţi cer bani pe cameră şi masă, plus rufărie. Cînd o să-ţi găseşti de lucru, ce ne datorezi o să-ţi fie scăzut din salariu pînă o să te achiţi.

Am mîncat în tăcere.

10

Mama îşi găsise o slujbă. Urma să înceapă de a doua zi. Casa a rămas astfel pe mîna mea. După micul dejun şi după ce ai mei s-au cărat la slujbă, m-am dezbrăcat şi m-am dus iar în pat. M-am masturbat, apoi, într-un caiet vechi de şcoală, am făcut cronometrajul avioanelor care treceau pe deasupra. L-am decorat cu cîteva desene obscene mişto. Ştiam că taică-meu o să-mi pretindă un preţ atroce pentru casă, masă şi rufărie şi că o să aibă grijă să-mi treacă în cont că trăiesc de pe urma sumei care i se restituia de la impozitul său pe venit, dar nu prea mă chinuia dorinţa de a-mi găsi o slujbă.

Cum zăceam relaxat în pat, am simţit o senzaţie ciudată în scăfîrlie. Era ca şi cum ţeasta mea ar fi fost din bumbac sau ar fi fost un balon mic umplut cu aer. Puteam să simt spaţiu în ea. Nu pricepeam nimic. Aşa că am lăsat-o baltă. Mă simţeam bine, nu era chinuitor. Am ascultat muzică simfonică, fumînd din ţigările lui taică-meu.

M-am ridicat şi m-am dus în camera din faţă. În casa de peste drum era o nevastă tînără. Purta o rochie cafenie, scurtă şi mulată. Stătea pe scări. Puteam să mă holbez în voie la rochia ei. Am urmărit-o de după perdea, tot holbîndu-mă. M-am excitat. În final, m-am masturbat iarăşi. Am făcut baie şi m-am îmbrăcat şi mi-am omorît timpul fumînd mai multe ţigări. Pe la 5 p.m. am ieşit să mă plimb, învîrtindu-mă vreo oră.

Cînd m-am întors, ai mei erau acasă. Cina era aproape gata. M-am dus în dormitor şi am aşteptat să mă cheme. M-au chemat. M-am dus la masă.

— Şi, zise tata, ţi-ai găsit de lucru?

— Nu.

— Ascultă, oricine vrea să lucreze găseşte de lucru.

— Poate.

— Nu pot să cred că eşti fiul meu. Nu ai nici o ambiţie, eşti un puturos cum nu s-a mai văzut. Cum dracu’ o să te descurci în lumea asta?

Luă o gură de mazăre şi zise iar:

— Ce-i cu fumul ăsta aici? Ai pipat ca un furnal! Puh! A trebuit să deschid toate geamurile! Era ceaţă aici!

11

A doua zi m-am mai întins un pic după ce s-au cărat. Pe urmă m-am ridicat şi m-am dus în camera din faţă şi m-am uitat afară printre draperii. Tipa stătea iar pe scări. Avea pe ea altă rochie, mai sexy. M-am holbat la ea mult timp. Apoi m-am masturbat încet şi pe îndelete.

Am făcut baie şi m-am îmbrăcat. Am găsit nişte sticle goale în bucătărie şi le-am vîndut la băcănie. Am dat de un bar pe stradă, am intrat şi am cerut o bere la halbă. Erau o groază de beţivi acolo, care puneau muzică la tonomat, vorbeau tare şi rîdeau. Din cînd în cînd, o nouă bere ateriza în faţa mea. Cineva făcea cinste. Am băut. M-am apucat să vorbesc cu oamenii.

La un moment dat, m-am uitat afară. Era seară, aproape beznă. Berile veneau întruna. Femeia grasă care ţinea barul şi iubitul ei erau prietenoşi.

La un moment dat am ieşit afară să mă bat cu cineva. N-a fost o bătaie pe cinste. Eram amîndoi prea beţi şi în asfaltul din parcare erau gropi mari, în care ne împiedicam. Am lăsat-o baltă…

M-am trezit mult mai tîrziu într-un separeu capitonat cu roşu, în fundul barului. M-am ridicat şi am aruncat o privire în jur. Toată lumea se cărase. Era 3.15. Am încercat uşa, era încuiată. Am intrat după tejghea, mi-am luat o bere, am desfăcut-o, m-am întors în separeu şi m-am aşezat. După care m-am dus iar şi mi-am luat un trabuc şi o pungă de chipsuri. Mi-am terminat berea, am găsit o sticlă de votcă, una de whisky şi m-am tolănit iar. Le-am amestecat cu apă; am fumat trabucuri şi am mîncat pastramă de vită, chipsuri şi ouă răscoapte.

Am băut pînă pe la 5 a.m. Apoi am făcut curat la tejghea, am ascuns tot, m-am dus la uşă şi m-am prelins afară. Am văzut că se apropia o maşină de poliţie. Se ţineau încet după mine.

După o clădire, au tras pe dreapta. Un poliţai şi-a scos capul pe geam.

— Hei, frate!

Farurile mă izbeau în ochi.

— Ce-i cu tine?

— Mă duc acasă.

— Locuieşti în zonă?

— Da.

— Unde?

— 2122 Longwood Avenue.

— Ce făceai în barul ăla?

— Sînt omul de serviciu.

— Al cui e barul?

— Al unei doamne pe nume Jewel.

— Urcă.

Am urcat.

— Arată-ne unde stai.

M-au dus pînă în faţa casei.

— Acum ieşi şi sună la uşă.

Am luat-o pe alee. Am urcat pe verandă, am sunat. Nici un răspuns.

Am tot sunat, de mai multe ori. În sfîrşit uşa s-a deschis. Mama şi tata stăteau acolo în pijamale şi halate.

— Eşti beat! ţipă tata.

— Da.

— De unde iei bani să bei? Eşti falit!

— O să-mi găsesc de lucru.

— Eşti beat! Eşti beat! Fiul meu e un Beţiv! Fiul meu e un Beţiv Nenorocit şi De Rahat!

Lui taică-meu i se ridicase părul în cap în smocuri nebune. I se zbîrliseră sprîncenele, iar faţa îi era umflată şi roşie de somn.

— Te porţi de parcă aş fi omorît pe cineva.

— Nu e nici o diferenţă!

— …ooh, la dracu’…

Dintr-o dată am vomitat pe covorul lor persan, Pomul vieţii. Maică-mea ţipă. Taică-meu se repezi la mine.

— Ştii ce facem cînd o javră se cacă pe covor?

— Da.

Mă prinse de ceafă. Apăsă cu putere în jos, forţîndu-mă să mă îndoi din mijloc. Încerca să mă facă să cad în genunchi.

— Îţi arăt eu acum ce facem.

— Nu…

Eram aproape cu nasul în vomă.

— Îţi arăt eu ce le facem javrelor!

Am ţîşnit în sus, cu pumnul încleştat. Un croşeu perfect. S-a clătinat traversînd cu spatele toată camera şi s-a prăbuşit pe canapea. M-am luat după el.

— Scoală-te.

Nu se mişca. Am auzit-o pe maică-mea:

— Ai Dat în Taică-tău! Ai Dat în Taică-tău! Ai Dat în Taică-tău!

Urla şi îmi sfîşia obrazul cu unghiile.

— Scoală-te, i-am zis lui taică-meu.

— Ai Dat în Taică-tău!

Îşi înfipse iar unghiile în moaca mea. M-am întors spre ea. Sări să îmi sfîşie şi celălalt obraz. Sîngele îmi şiroia pe gît, îmi năclăia cămaşa, nădragii, pantofii, se prelingea pe covor. Ea îşi lăsă mîinile în jos şi se holbă la mine.

— Ai terminat?

Nu zise nimic. Am pornit spre dormitor şi m-am gîndit că mai bine mi-aş găsi o slujbă.

12

A doua zi am rămas în cameră pînă cînd s-au cărat. Apoi am luat ziarul şi am deschis la Oferte de serviciu. Faţa mă durea; greaţa nu-mi trecuse. Am încercuit cîteva anunţuri, m-am ras cum am putut, am înghiţit cîteva aspirine, m-am îmbrăcat şi m-am îndreptat către bulevard. Am început să fac autostopul. Maşinile goneau. Apoi una a oprit. Am urcat.

— Hank!

Era un vechi prieten, Timmy Hunter. Merseserăm împreună la Los Angeles City College.

— Ce e cu tine, Hank?

— Caut de lucru.

— Acum mă duc în California de Sud. Ce-ai păţit la faţă?

— Unghiile unei femei.

— Zău?

— Zău. Timmy, trebuie să beau ceva.

Timmy opri la primul bar. Am intrat şi el ceru două beri.

— Ce fel de slujbă cauţi?

— Magazioner, funcţionar în comerţ, om de serviciu.

— Ascultă, am acasă nişte bani. Ştiu un bar ca lumea în Inglewood. Am putea să mergem acolo.

Locuia cu maică-sa. Am intrat în casă şi bătrîna doamnă şi-a ridicat ochii din ziar:

— Hank, să nu-l îmbeţi pe Timmy.

— Ce mai faceţi, doamnă Hunter?

— Ultima oară cînd tu şi Timmy aţi ieşit în oraş, aţi ajuns amîndoi la puşcărie.

Timmy îşi puse cărţile în dormitor şi ieşi.

— Să mergem, spuse.

Era un decor hawaian, aglomerat. Un om vorbea la telefon:

— Trimite pe cineva să ia camionul. Eu sînt prea beat ca să conduc. Da, ştiu că am pierdut slujba aia nenorocită, numai vino odată şi ia camionul ăsta de-aici!

Beam amîndoi, da’ de cumpărat numai Timmy cumpăra. Sporovăiala lui era O.K. O blondă îmi făcea ochi dulci şi îmi arăta picioarele. Timmy dădea din gură înainte. Povestea despre City College: cum ne ascundeam sticlele de vin în dulăpior; despre Popoff şi puştile lui din lemn; despre Popoff şi puştile lui adevărate; cum am tras în fundul unei bărci în Westlake Park şi ne-am scufundat; cum au făcut studenţii grevă în sala de sport…

Băutura curgea încontinuu. Blonda se cără cu altul. Tonomatul cînta. Lui Timmy nu-i mai tăcea gura. Se întuneca. Ne tăiaseră de la băutură, aşa că am ieşit pe stradă să căutăm alt bar. Era 10 p.m. De-abia ne mai puteam ţine pe picioare. Treceau o groază de maşini.

— Uite, Timmy, hai să ne aşezăm.

Atunci am văzut-o. Era o morgă, ca o vilă colonială, cu reflectoare şi nişte trepte largi şi albe care duceau spre verandă.

Am urcat cu Timmy cam jumătate din trepte. După care l-am întins cu grijă pe una din ele. I-am îndreptat picioarele şi i-am aşezat braţele frumos pe lîngă corp. Apoi m-am întins şi eu în aceeaşi poziţie cu o scară mai jos de Timmy.

13

Cînd m-am trezit, mă aflam într-o cameră. Eram singur. Tocmai se lumina de ziuă. Era frig. Eram doar în cămaşă. Am încercat să gîndesc. M-am ridicat de pe scîndura tare şi m-am dus la fereastră. Avea gratii. Dincolo de ea, se întindea Pacificul. (Nu ştiu cum, ajunsesem în Malibu.) Gardianul apăru după vreo oră, zăngănind blide de tablă şi tăvi. Îmi împinse micul dejun. M-am aşezat şi am început să mănînc, ascultînd oceanul.

După trei sferturi de oră, am fost scos afară. Am dat de un grup de oameni legaţi cu cătuşe de un lanţ lung. M-am dus la coadă şi am întins mîinile. Gardianul zise: „Tu nu“. Am căpătat propria mea pereche de cătuşe. Doi poliţai mă vîrîră într-o dubă şi pornirăm.

Am ajuns în Culver City şi am parcat în spatele tribunalului. Unul dintre poliţai coborî împreună cu mine. Am intrat pe uşa din spate şi ne-am aşezat în primul rînd, în sala de judecată. Curcanul îmi scoase cătuşele. Timmy nu se zărea nicăieri. Ca de obicei, judecătorul se lăsa aşteptat. Cazul meu era al doilea.

— Eşti acuzat de consum de alcool în spaţiu public şi de blocarea traficului. Zece zile sau treizeci de dolari.

Am pledat vinovat, chiar dacă habar n-aveam ce voia să spună cu blocarea traficului. Poliţaiul mă duse la parter şi mă aşeză pe bancheta din spate a dubei.

— Ai scăpat uşor, îmi zise. Gagiilor, aţi blocat traficul pe o rază de o milă. A fost cel mai nenorocit blocaj de trafic din toată istoria oraşului Inglewood.

După care m-a dus cu duba la Închisoarea Districtului Los Angeles.

14

Seara a venit taică-meu cu cei treizeci de dolari. Cînd am ieşit de acolo, avea ochii umezi.

— Ne-ai făcut de ruşine, pe mine şi pe maică-ta, mi-a zis.

Se părea că se cunoştea cu unul din poliţai, care îl întrebase: „Domnule Chinaski, ce caută fiul dumneavoastră aici?“

— Mi-a fost atît de ruşine. Gîndeşte-te, fiul meu la închisoare.

Am mers la maşină, ne-am urcat. Am luat-o din loc. Tot se mai smiorcăia.

— Destul de rău că nu vrei să-ţi slujeşti ţara în vreme de război…

— Psihiatrul a zis că nu sînt apt.

— Fiule, dacă n-ar fi fost primul război mondial, n-aş fi cunoscut-o niciodată pe mama ta şi tu n-ai fi venit pe lume.

— Ai cumva o ţigară?

— Acum ai mai ajuns şi la puşcărie. Chestia asta ar putea s-o omoare pe maică-ta.

Mai în jos pe Broadway, am trecut pe lîngă nişte baruri ieftine.

— Hai să bem ceva.

— Cum? Îţi dă mîna să bei cînd tocmai pentru asta ai fost închis?

— Atunci simţi cel mai mult nevoia să bei ceva.

— Să nu cumva să-i spui maică-tii c-ai vrut să bei tocmai cînd te-am scos din puşcărie, mă preveni el.

— Şi am chef şi de un futai.

— Poftim?

— Am zis că am chef şi de un futai.

Cît pe ce să treacă pe roşu. O vreme nici unul din noi n-a mai spus nimic.

— Apropo, zise el în cele din urmă, bănuiesc că ştii că amenda o să se adauge la nota de plată pentru casă, masă şi rufărie, nu?

15

Mi-am găsit de lucru la un depozit de piese auto aflat nu departe de Flower Street. Directorul era un om înalt, urît şi cu un cur teşit. Mereu mă anunţa cînd o regula pe nevastă-sa.

— Azi-noapte i-am tras-o neveste-mii. Ia mai întîi comanda pentru fraţii Williams.

— Nu mai avem manşoane K-3.

— Returnează-le comanda.

Am pus ştampila „RETUR“ pe hîrtia de împachetat şi pe factură.

— Şi cum îţi spuneam, azi-noapte i-am tras-o neveste-mii.

Am legat cu sfoară cutia pentru fraţii Williams, am marcat-o, am cîntărit-o şi i-am lipit timbrul.

— Şi n-a fost rău, să ştii.

Avea mustaţă roşcată, păr roşcat şi un cur teşit.

— S-a pişat pe ea cînd a terminat.

16

Nota de plată pentru casă, masă, rufărie etc. ajunsese atît de umflată, că mi-au trebuit cîteva cecuri ca să mă scot. După care m-am mutat imediat. Nu-mi puteam permite ratele de-acasă.

Am găsit o pensiune chiar lîngă depozitul unde lucram. Mutatul nu era o problemă. Tot ce aveam încăpea în jumătate de geamantan…

Proprietăreasa mea era Mama Strader, o roşcată vopsită cu o moacă plăcută, mulţi dinţi de aur şi un iubit bătrîn. În prima dimineaţă m-a chemat în bucătărie şi mi-a zis că-mi dă un whisky dacă mă duc în spate şi-i hrănesc găinile. M-am executat şi pe urmă am stat în bucătărie şi am băut cu Mama şi cu iubitul ei, Al. Am întîrziat o oră la lucru.

A doua noapte, se auzi un ciocănit în uşă. Era o femeie grasă, pe la patruzeci şi cinci de ani. Ţinea în mînă o sticlă de vin.

— Mă cheamă Martha şi locuiesc în capătul coridorului. Ştiu că asculţi tot timpul muzică bună. M-am gîndit să-ţi aduc ceva de băut.

Martha păşi înăuntru. Purta un halat verde lălîu şi, după cîteva pahare, începu să-mi arate picioarele.

— Am picioare mişto.

— Mă dau în vînt după picioare.

— Uită-te şi mai sus.

Picioarele ei erau foarte albe, grase şi fleşcăite, cu varice proeminente. Martha îmi spuse povestea ei.

Era tîrfă. Cînd şi cînd, mai dădea o raită prin baruri. Principala ei sursă de venit era patronul unui magazin universal.

— Îmi dă bani. Mă duc la magazinul lui şi iau tot ce-mi pofteşte inima. N-am probleme cu vînzătorii. El le-a zis să mă lase în pace. Nu vrea ca nevastă-sa să afle că am o pizdă mai bună ca a ei.

Martha se ridică în picioare şi dădu drumul la radio. Tare.

— Dansez bine, îmi zise. Priveşte-mă!

Se învîrtea în capotul ei verde, izbind din picioare. Nu era prea sexoasă. Curînd îşi trase halatul în sus, în jurul taliei, şi începu să-şi fluture fundul prin faţa mea. Chiloţii ei roz aveau o gaură mare pe buca stîngă. Lăsă halatul să-i alunece şi rămase doar în chiloţi. După care chiloţii aterizară pe jos lîngă halat şi ea se apucă să danseze din buric. Triunghiul de păr era aproape ascuns de burta care-i sălta şi i se bălăngănea.

Din pricina transpiraţiei, rimelul prinse să-i curgă. Brusc îşi îngustă ochii. Eu şedeam pe marginea patului. Sări pe mine înainte să pot face vreo mişcare. Îşi apăsă gura deschisă pe a mea. Avea gust de scuipat şi de ceapă, şi de vin stătut, şi (mi-am imaginat eu) de sperma a patru sute de bărbaţi. Îşi vîrî limba în gura mea. Avea o limbă înţesată de salivă, am simţit că-mi vine să vărs şi am împins-o de pe mine. Căzu în genunchi, îmi rupse fermoarul de la pantaloni şi, cît ai clipi, îmi luă în gură mădularul moale. Mi-l sugea pînă la plăsele şi se unduia. Martha avea o fundiţă galbenă în părul ei scurt, grizonat. Era plină de negi şi de aluniţe mari şi cafenii pe gît şi pe obraji.

Penisul mi se sculă; ea gemu şi mă muşcă. Am scos un ţipăt, am apucat-o de păr şi am împins-o de pe mine. Stăteam în mijlocul camerei rănit şi îngrozit. La radio se auzea o simfonie de Mahler. Înainte să mă pot ridica, ea fu din nou în genunchi şi trecu la atac. Mă prinse cu sălbăticie de coaie cu ambele mîini. Tăbărî pe mine cu gura deschisă; capul îi sălta, sugea, îi zvîcnea. Chinuindu-mi groaznic coaiele în timp ce aproape că îmi muşcase jumătate din mădular, mă ţintui pe podea. Plescăielile umplură camera, în vreme ce la radio cînta Mahler. Mă simţeam de parcă aş fi fost devorat de un animal feroce. Mădularul mi se sculă, plin de salivă şi sînge. Asta o scoase din minţi. Mi se părea că sînt halit de viu.

Dacă termin, mi-am zis cu disperare, n-o să mi-o iert niciodată.

M-am întins încercînd să o apuc de păr, însă ea mă înşfăcă din nou de coaie şi mi le stoarse fără milă. Îşi înfipse dinţii în penisul meu de parcă ar fi vrut să mi-l taie în două. Am zbierat, i-am dat drumul la păr şi am căzut pe spate. Capul i se mişca neostoit înainte. Eram convins că limbile pe care mi le dădea se auzeau în toată pensiunea.

— NU! am zbierat.

Ea insista cu o furie inumană. Am început să-mi dau drumul. Parc-ar fi supt măruntaiele unui şarpe prins în capcană. Era furie amestecată cu nebunie; îmi sugea sperma şi-o înghiţea gîlgîind.

Continua să se unduiască şi să sugă.

— Martha! Opreşte-te! Am terminat!

Ea nici nu se sinchisi. Aveai impresia că se transformase într-o uriaşă gură care devora tot. Se unduia şi sugea înainte. N-avea de gînd să se oprească.

— NU! am zbierat din nou…

De data asta, parcă sugea malţ de vanilie cu paiul.

M-am prăbuşit. Se ridică şi începu să se îmbrace. Cînta.

„Cînd iubiţica din New York îţi zice noapte

bună

e dis-de-dimineaţă

noapte bună, dulceaţă,

e dis-de-dimineaţă

noapte bună, dulceaţă,

lăptarul e în drum spre casă…“

M-am ridicat în picioare clătinîndu-mă, m-am căutat în buzunarul din faţă al pantalonilor şi am găsit portofelul. Am scos 5 $ şi i-am întins. Ea îi luă şi îi îndesă între sîni, mă apucă în joacă încă o dată de coaie, le strînse, le dădu drumul şi ieşi în paşi de vals din cameră.