Joseph Kessel, Le Lion

Copyright © Éditions Gallimard, Paris, 1958

All rights reserved

© 2017 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7000-0

ISBN PDF: 978-973-46-7001-7

ISBN print: 978-973-46-7025-3

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: Henri Rousseau (1844-1910), Visul, 1910, ulei pe pânză (detaliu)

Lucrare apărută cu acordul COPYRO – Societate de Gestiune Colectivă a Drepturilor de Autor

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

JOSEPH KESSEL (1898-1979), scriitor și jurnalist francez, s-a născut în Villa Clara, Entre Ríos, Argentina. Copilăria și-a trăit-o în Orenburg, Rusia, înainte de a se muta în Franța. A studiat la Nisa și apoi la Paris, unde și-a terminat studiile de filologie în 1915. Un an mai tîrziu a intrat în aviație; experiențele din această perioadă le va descrie în romanul L'Équipage (Echipajul; 1923), publicat mai tîrziu, în 1923. În 1919 se angajează ca reporter și scrie despre numeroase evenimente importante ale vremii, din Irlanda, Israel sau Germania. Din această perioadă vor apărea detalii în romanele Les Captifs (Prizonierii; 1926), Belle de jour (1928; roman ecranizat de Luis Buñuel) sau LʼArmée des ombres (Armata umbrelor; 19463). În 1962 devine membru al Academiei franceze. Primește mai multe distincții importante, printre care aceea de Mare ofițer al Legiunii de onoare, în 1926. Scriitor admirat de contemporanii săi, Kessel publică numeroase romane, dintre care multe ecranizate, de-a lungul unei cariere aventuroase, de soldat, luptător în rezistența franceză, jurnalist și romancier. Moare în 1979, în Avernes, la 81 de ani.

Acest roman aduce un omagiu operei înfăptuite de administrația Parcurilor Naționale din Kenya, care ocrotesc pentru generațiile viitoare viața sălbatică a Africii Orientale, devotamentului plin de entuziasm al celor care au în grijă aceste rezervații și în mod special prietenului meu, maiorul Taberer, în casa căruia am conceput tema acestei poveşti.

Acțiunea romanului se desfășoară în rezervația din Ambolesi. Fiecare dintre aceste Parcuri Naționale are, desigur, un director. Dar caracterul celui descris în cartea mea, precum și al soției și al fiicei sale sunt în întregime născocite de autor. Fiind personajele unui roman, ele nu au nimic comun cu familia maiorului Taberer.

Vreau să subliniez însă recunoștința pe care i-o port pentru faptul de a-mi fi împărtășit îndelungata și neasemuita sa experiență în ceea ce privește animalele sălbatice. Fără sprijinul său, această carte n-ar fi existat.

Partea întâi

I

Oare mă trăsese de pleoape, ca să vadă ce era ascuns sub ele? N-aș fi putut s-o spun cu siguranță. E drept că mi se păruse, pe când mă deșteptam din somn, că un fel de pensulă ușoară și aspră mi se plimbase pe față, dar trezindu-mă pe deplin, am găsit-o șezând, foarte atentă, lângă perna mea și cercetându-mă cu luare-aminte.

Nu era mai mare decât o nucă de cocos și blănița ei avea aceeași culoare. Așa cum era învelită în ea, din cap până-n picioare, părea toată de pluș. Numai botul îi era acoperit cu un fel de mască de atlaz negru, prin care străluceau, ca două picături, ochii.

Abia mijea de ziuă, dar lumina felinarului de vânt, pe care uitasem să-l sting din prea mare oboseală, mi-ajungea să disting bine, pe fondul alb al pereților dați cu var, acest trimis neobișnuit al zorilor.

Câteva ore mai târziu, prezența ei mi s-ar fi părut firească. Tribul său trăia în arborii înalți răspândiți în jurul colibei – familii întregi zbenguindu-se pe-o singură cracă.

Sosisem însă abia în ajun, rupt de oboseală, la căderea nopții. Iată pentru ce mă uitam mirat, ținându-mi răsuflarea, la micuța maimuță așezată atât de aproape de fața mea.

Nici ea nu se mișca. Chiar și cele două picături din masca de atlaz negru erau neclintite. Privirea ei nu arăta nici teamă, nici neîncredere și nici curiozitate. Nu reprezentam altceva decât obiectul unui studiu serios, nepărtinitor.

Apoi capul de pluș de mărimea unui pumn de copil în leagăn se aplecă ușor spre stânga. Ochii ei cuminți luară o expresie de tristețe, de milă. Pentru mine, evident.

S-ar fi spus că ochii aceia îmi voiau binele, că încercau să-mi dea un sfat. Ce sfat, oare?…

Trebuie să fi făcut o mișcare fără să-mi dau seama: ghemul brun cu reflexe aurii, umbră și fum totodată, zvâcni și, sărind din mobilă în mobilă până la fereastra deschisă, se mistui în bruma dimineții.

Îmbrăcămintea mea specială pentru brusă¹ era pe jos, așa cum o aruncasem la culcare, la picioarele patului de campanie, lângă felinarul de vânt.

O îmbrăcai și ieșii pe verandă.

Îmi aminteam că în ajun, în ciuda întunericului, observasem că mica mea colibă era înconjurată de masive de arbori spinoși și că, în fața ei, o poiană întinsă se pierdea în taina nopții. Acum însă totul era învăluit în ceață. Ca unic punct de reper drept în fața mea, la capătul cerului, pe culmea lumii, se înălța masa ciclopică, încărcată cu veșnicele zăpezi care încununează munții Kilimanjaro.

Un zgomot asemenea unei ușoare rostogoliri de zaruri îmi atrase atenția spre treptele de lemn negeluit pe care se ajungea la verandă. Încet, dar hotărâtă, o gazelă se urca pe peron.

O gazelă adevărată, dar așa de micuță, încât urechile ei abia îmi ajungeau la genunchi, cu coarnele ca niște ace de pin și cu copitele de mărimea unei unghii.

Această minunată ființă ieșită din ceață nu se opri decât la picioarele mele, ridicându-și botul spre mine. Mă plecai asupra ei cu nemăsurate precauții și întinsei mâna spre căpșorul celei mai fine și mai alese cizelări a naturii. Mica gazelă nici nu mișcă. I-am atins nările, i le-am mângâiat.

Ea se supuse, stând cu ochii pironiți într-ai mei. Și în inefabila lor afecțiune am deslușit același sentiment ca în privirea atât de melancolică și de cuminte a micuței maimuțe. Dar nici de data asta nu am fost în stare să înțeleg.

Ca și cum s-ar fi scuzat că nu poate vorbi, gazela îmi linse degetele. Apoi își retrase botul încetișor. Micuțele-i copite făcură din nou pe podeaua verandei ușorul zgomot de zaruri ce se rostogolesc… Dispăru.

Eram din nou singur.

În aceste câteva clipe doar, zorile tropicale, care sunt de o surprinzătoare scurtime, cedară locul unei feerice aurore. Din adâncul umbrelor, lumina izbucnea dintr-odată năvalnică, strălucitoare, triumfătoare. Totul strălucea, sclipea, scânteia.

Zăpezile Kilimanjaro-ului erau străbătute de săgeți roșietice. Razele soarelui despicau masa cețurilor, o slăbeau, o sorbeau, o împrăștiau în văluri, spirale, volute, fumuri, eșarfe, paiete, în puzderii de picături, asemenea unei pulberi de diamant.

Iarba, de obicei uscată, țepoasă și galbenă, devenise în această clipă reavănă și moale, strălucind de rouă…

În copacii din jurul colibei mele, cu vârfurile pline de spini ce păreau proaspăt lustruiți, cântau păsările și flecăreau maimuțele.

În fața verandei, ceața și aburii se risipeau rând pe rând, dezvăluind, tot mai vast și mai misterios, un spațiu înverzit, în adâncurile căruia pluteau alți nori, care, la rândul lor, își luau și ei zborul. Cortină după cortină, pământul își deschidea în sfârșit scena pentru marele spectacol al luminii și al vieții.

Și, iată, la capătul luminișului, unde mai rămăsese ca o ușoară și impalpabilă fulguire, scânteie apa.

Lac? Heleșteu? Mlaștină? Nici una, nici alta, ci o întindere de apă întreținută, fără îndoială, de niște slabe izvoare subterane, care, neavând destulă forță să-și croiască drum mai departe, unduia într-un echilibru ezitant printre ierburile înalte, trestiile și tufișurile stufoase.

În preajma apei erau animalele.

Zărisem multe de-a lungul drumurilor și al pistelor – în Kivu, Tanganyika, Uganda, Kenya – în călătoria pe care tocmai o terminasem prin Africa Orientală. Dar acelea nu fuseseră decât niște apariții neclare și fugitive: turme pe care zgomotul automobilului le împrăștia, siluete rapide, speriate, ce piereau imediat.

Iar când, uneori, avusesem fericitul prilej de a pândi câtva timp un animal sălbatic fără s-o simtă, chiar și atunci nu putusem s-o fac decât de foarte de departe sau din ascunzătoare; cum s-ar zice, prin fraudă.

Și iată, contemplam acum, cu un ciudat sentiment – amestec de aviditate, de exaltare, de invidie și teamă că vor pieri – feluritele atitudini pe care le lua în uscăciunea brusei viața liberă și pură. Mi se părea că am regăsit un paradis visat sau cunoscut de mine în epoci a căror amintire se stinsese de mult. Eram în pragul lui. Fără însă să-l pot trece.

Cu fiecare întâlnire, cu fiecare dorință neîmplinită, se născuse nevoia – fără îndoială copilărească, dar cu atât mai puternică – de a mă vedea primit în neștiința și prospețimea începuturilor lumii.

Mă hotărâsem deci ca, înainte de a mă întoarce în Europa, să trec pe la unul dintre Parcurile regale ale Kenyei, acele rezervații în care legi extrem de riguroase ocrotesc animalele sălbatice în toate formele lor de viață.

Acum, iată-le aici.

Nici măcar sperioase, bănuitoare sau adunate de teamă în turme, în haite, în ciurde, în herghelii, după rasă, neam și familie, ci amestecate și contopite în sânul unei siguranțe de negrăit, în armistițiul adăpării, în pace cu brusa, doar ele singure și aurora.

De la distanța la care mă aflam, nu puteam desluși lămurit mlădierea mișcărilor sau armonia culorilor, dar această depărtare nu mă împiedica să văd că erau sute și sute, că toate speciile conviețuiau în bună vecinătate și că în acest moment al existenței lor nu cunoșteau nici frica, nici graba. Gazele, antilope, gnui, zebre, rinoceri, bivoli, elefanți – animalele se opreau sau se deplasau în voie, la întâmplare, după cum le dicta setea sau bunul lor plac.

Soarele încă blând brăzda pieziș întinderile de zăpadă ce urcau în etaje pe piscul Kilimanjaro-ului. Adierea dimineții se juca cu cei din urmă nori. Cernute prin sita ultimelor neguri, adăpătoarele și pășunile ce mișunau de boturi și nări, de coapse întunecate, aurii sau tărcate, de coarne drepte, ascuțite, curbate ori masive și de trompe și colți de elefant alcătuiau o fantastică tapiserie, agățată parcă de marele munte al Africii.

Când și cum am părăsit veranda, pornind într-acolo, nu știu. Nu-mi mai aparțineam. Mă simțeam chemat parcă de aceste animale spre o fericire ce preceda timpurile apariției omului.

Am înaintat pe cărarea de la marginea luminișului, de-a lungul unei perdele de copaci și crânguri. Apropierea mea în loc să strice, să alunge feeria, dimpotrivă, îi dădea și mai multă bogăție și substanță. Fiecare pas îmi îngăduia să deosebesc mai bine varietatea familiilor, finețea sau forța lor. Observam pielea antilopelor, fruntea teribilă a bivolilor, granitul elefanților.

Toate continuau să pască iarbă, să soarbă apă, să rătăcească de la un tufăriș la altul, de la o băltoacă la alta. Și eu continuam să mă apropii. Și ele erau tot acolo, în tihna lor, în regatul lor, cu fiecare clipă mai reale, mai accesibile.

Ajunsesem la limita arborilor spinoși. Nu mai aveam decât să ies de sub acoperișul lor, să pășesc pe pământul umed și strălucitor, ca să cunosc, în ținutul consacrat lor, prietenia animalelor sălbatice.

Nimic nu mă mai putea împiedica. Reflexele prudenței, autoconservării erau suspendate, în favoarea unui instinct tot atât de obscur pe cât de puternic și care mă împingea spre celălalt univers. Și care, în sfârșit, începea să fie satisfăcut.

Dar tocmai în acea clipă, un fel de avertisment lăuntric mă opri. O prezență, foarte aproape de mine, se împotrivea scopului meu. Nu era vorba de un animal. Făceam ca și parte din tabăra lor, din lumea lor. Ființa pe care o ghiceam – prin ce simț oare? – aparținea speciei umane.

Am auzit atunci aceste cuvinte, în englezește:

— Nu trebuie să mergeți mai departe.

Numai doi sau trei pași, cel mult, mă despărțeau de silueta plăpândă pe care am descoperit-o în umbra unui gigantic arbore spinos. Nu căuta să se ascundă. Dar cum stătea nemișcată, îmbrăcată într-o salopetă de un cenușiu șters, părea că face parte din trunchiul de care se rezema.

Aveam în fața mea un copil cam de zece ani, cu capul gol. O șuviță de păr negru îi acoperea fruntea. Obrazul era rotund, foarte ars de soare, foarte neted. Gâtul – lung și delicat. Ochii mari, căprui, care păreau că nu mă văd, erau fixați, fără să clipească, asupra animalelor. Din pricina lor, m-am simțit dintr-odată foarte stingherit că un copil descoperea că eram mai copil decât el.

Am întrebat încet de tot:

— Nu se poate merge acolo? Este oprit?

Capul pieptănat cu breton aprobă cu un semn scurt, dar privirea continua să rămână țintuită de mișcarea animalelor.

Am întrebat din nou:

— E sigur?

— Cine ar putea s-o știe mai bine ca mine? zise copilul. Tatăl meu este administratorul acestui Parc regal.

— Aha, înțeleg, spusei. Și dânsul l-a însărcinat pe fiul său cu supravegherea.

La aceste cuvinte, ochii mari, căprui mă priviră, în sfârșit. Pentru prima oară, mica figură bronzată luă o expresie în armonie cu vârsta sa.

— Vă înșelați, nu sunt băiat – zise copilul în salopetă cenușie. Sunt fată și mă cheamă Patricia.

II

Nu era întâia oară când Patricia stârnea uimirea unui vizitator. Malițiozitatea triumfătoare de pe chipul ei o arăta cât se poate de bine.

În același timp, desigur spre a fi și mai convingătoare, surâsul, privirea, mlădierea gâtului se însuflețiră de o seducție instinctivă, pe cât de naivă pe atât de firească, dând adevărata identitate acestei siluete de copilă.

Avusesem nevoie, fără îndoială, de acest șoc, pentru a mă trezi la realitate: mă găseam în fața unei fetițe, singură în brusă, în zori de zi, la câţiva pași de fiare. I-am zis:

— Ți se dă voie să pleci de-acasă așa de devreme și atât de departe?

Patricia nu răspunse. Trăsăturile nemișcate și serioase ale feței sale puteau fi luate din nou drept ale unui băiat. Contempla turmele sălbatice, ca și cum eu nici n-aș fi existat.

Lumina se revărsă acum bogată și fremătătoare din înaltele fântâni ale aurorei. Lumea animalelor din jurul apei irizate de petele de soare devenise mai compactă, mai autentică.

Dorința care mă adusese până acolo s-a redeșteptat în mine cu toată forța. Nu o fetiță ar fi fost în stare să mi-o stăvilească în ultimul moment. Am făcut deci un pas spre poiană.

Patricia nu întoarse capul, dar vorbi:

— Nu vă duceți acolo.

— Îl vei înștiința pe tatăl dumitale și el mă va alunga din Parc? o întrebai.

— Eu nu pârăsc, zise Patricia, sfidându-mă cu privirea.

Onoarea copilăriei se citea întreagă în ochii ei.

— Atunci, ți-e teamă să nu mi se întâmple ceva?

— Sunteți destul de mare ca să vă purtați singur de grijă și ceea ce vi s-ar putea întâmpla nu mă interesează, spuse Patricia.

Cum era posibil ca un chip așa de pur și de fraged să se schimbe până într-atât? Să se arate deodată indiferent până la cruzime? Puțin îi păsa fetiței de ce-aș fi îndurat sub copite, în colții de elefant, în coarnele fiarelor. M-ar fi putut vedea fără nici o emoție călcat în picioare, spintecat.

— Dar atunci, o întrebai, atunci de ce-mi ceri să…

— Nu-i chiar așa de greu de înțeles, răspunse Patricia.

Neputința mea de a înțelege începea s-o irite. Ochii săi întunecați aruncau scântei.

— Ar trebui să vedeți și singur, continuă ea, cât de liniștite sunt animalele și cât de bine se simt unele cu altele. Este momentul cel mai frumos din toată ziua lor…

Era influența clipei aceleia? A priveliștii? O putere stranie emana din această fetiță. Avea momente când părea că posedă o anumită certitudine și cunoaște un adevăr care n-aveau nimic de-a face cu anii ei și cu raționamentele obișnuite. Era în afară și dincolo de rutina umană.

— Nu vreau să le tulbur, îi spusei. Vreau numai să trăiesc puțin alături de ele, ca ele.

Patricia mă cercetă cu o privire atentă și bănuitoare.

— Le iubiți într-adevăr? mă întrebă.

— Așa cred.

Ochii ei mari, întunecați rămaseră multă vreme în nemișcare. Apoi un surâs încrezător îi lumină toată fața, extrem de sensibilă.

— Și eu cred asta, zise Patricia.

Mi-e greu să explic bucuria pe care mi-au produs-o acest surâs și acest răspuns. Am întrebat:

— Atunci, pot să mă duc?

— Nu, a răspuns Patricia.

Pe gâtul lung și delicat, capul ei pieptănat băiețește întări refuzul printr-o mișcare foarte blândă, dar hotărâtă.

— Pentru ce? întrebai.

Patricia nu răspunse îndată, dar continuă să mă examineze în tăcere, gânditoare. Și avea atâta prietenie în privire… Era însă o prietenie aparte. Dezinteresată, gravă, plină de melancolie – un fel de milă neputincioasă.

Mai văzusem această expresie ciudată. Unde? Îmi adusei aminte de mica maimuță și de gazela minusculă care mă vizitaseră în colibă. Regăseam aceeași tainică tristețe a privirii animale și la Patricia, în adâncul marilor ei ochi întunecați. Numai că ea, fetița, putea vorbi.

— Animalele nu vă vor, rosti, în sfârșit, Patricia. În prezența dumneavoastră, ele nu pot zburda în pace, în libertate, așa cum le place, cum au obiceiul.

— Dar eu le iubesc, zisei, și văd că ești convinsă de asta.

— N-are a face, replică Patricia, animalele nu sunt pentru dumneavoastră. Trebuie știută asta și dumneavoastră n-o știți… n-o puteți ști. O clipă, căută să se facă mai bine înțeleasă, apoi ridică ușor din umerii ei firavi și adăugă: Veniți prea de departe și este prea târziu.

Patricia se rezemă cu toată greutatea de arborele spinos. Din pricina veșmântului ei uniform și cenușiu, părea că aparține însuși copacului.

Lumina pătrundea tot mai adânc sub tufișuri și prin desimea brusei, țesând pe sub copaci niște rețele fine de aur. Din toate ascunzișurile ieșeau necontenit noi familii sălbatice, care mergeau la apă și la iarbă.

Pentru a nu le stânjeni pe cele care se aflau acolo, ultimele sosite se răspândeau spre marginile marelui luminiș. Unele înaintau chiar până la perdeaua de verdeață îndărătul căreia mă aflam eu cu Patricia. Dar până și acestea știam că-mi sunt mai interzise și mai inaccesibile decât dacă pășunile s-ar fi aflat pe întinderile de zăpezi eterne pe care le vedeam acoperind muntele Kilimanjaro, acolo, la hotarele cerului, ale dimineții și ale lumii.

„Prea departe… prea târziu…“, spusese fetiţa.

Nu puteam lupta cu certitudinea ei, fiindcă, spunând acestea, avusese niște ochi blânzi ca ai micii gazele și înțelepți ca ai micii maimuțe.

Deodată simții mâna Patriciei atingând-o pe a mea și tresării fără să vreau, fiindcă se apropiase de mine fără ca cel puțin tremurul unei rămurele să-mi fi vestit această mișcare. Creștetul ei îmi ajungea abia la cot și, raportată la dimensiunile mele, era extrem de măruntă și de slăbuță. Era totuși în degețelele crăpate și aspre care mă apucaseră de încheietura mâinii o voință de a proteja, de a consola. Patricia îmi spuse, ca unui copil pe care vrei să-l răsplătești pentru o supunere ce-l face însă de-a dreptul nefericit:

— Poate că vă voi duce mai târziu în alt loc. Acolo veți fi mulțumit, v-o promit.

Abia atunci am observat felul bizar în care vorbea Patricia. Până în clipa aceea, persoana și felul în care se purta mă copleșiseră cu un fel de uimire. Acum însă îmi dădeam seama că micuța copilă își modula vocea așa cum fac cei care nu trebuie să fie auziți când vorbesc între ei: ca prizonierii sau ca pândarii. Voce fără vibrație, fără rezonanță sau timbru, voce inexpresivă, tainică, aproape stinsă.

Am simțit că, fără să-mi dau seama, imitasem glasul scăzut al Patriciei.

I-am spus:

— Este ușor de înțeles că animalele, chiar cele mai sălbatice, îți sunt prietene.

Degetele de copil, unite cu ale mele, s-au înfiorat de bucurie. Mâna Patriciei nu mai era decât o mână de fetiță fericită, iar fața ei înălțată spre mine, încântată și destinsă, cu marii săi ochi întunecați, limpeziți deodată și luminați, nu mai exprima decât fericirea unui copil care a auzit în clipa aceea cea mai plăcută și mai bine ticluită laudă.

— Știți, spuse Patricia (a cărei voce, cu toată înviorarea care-i colora în roz obrajii bronzați, era tot scăzută și misterioasă), știți că tatăl meu afirmă că eu mă înțeleg cu animalele mai bine decât el. Și trebuie să vă informez, dacă n-ați aflat-o, că tata a trăit toată viața lângă ele. El le cunoaște pe toate, din Kenya și din Uganda, din Tanganyika și din Rhodesia. Dar zice că eu… cu mine este altceva… Da, altceva.

Patricia înălță capul, așa că părul ei tăiat scurt se dădu puțin la o parte, descoperind partea de sus a frunții, mai fină și mai albă. Privirea fetei căzu pe mâna mea, în care rămăsese mânuţa ei cu unghii rupte și îndoliate de o dungă pământie.

— Nu sunteți vânător, zise Patricia.

— Perfect adevărat, am răspuns, dar de unde știi?

Patricia râse în tăcere.

— Aici nu mi se poate ascunde nimic, zise ea.

— Totuși, am spus eu, nimeni nu mi-a vorbit încă, nimeni nu m-a văzut.

— Nimeni? zise ea. Dar Thaukou, funcționarul însărcinat cu primirea, cel care v-a trecut în registru ieri seara? Dar Matcha, băiatul care v-a dus bagajele? Dar Awori, măturătorul, îngrijitorul colibei?

— Ce știu negrii ăștia ce fac eu?

Pe fața Patriciei reapăru șiretenia de copil pe care o vădise atunci când îmi spusese că e fată și nu băiat.

— Dar șoferul? întrebă ea. Nu v-ați gândit la șofer?

— Cum, Bogo?

— El vă cunoaște bine, zise Patricia. Nu vă conduce el de două luni prin toate părțile, cu mașina pe care ați închiriat-o la Nairobi?

— N-a putut să spună mare lucru, am răspuns. Rar am văzut om așa de închis, așa de zgârcit la vorbă.

— În englezește, poate, zise Patricia.

— Ce vrei să spui?

— Bineînțeles, eu știu să vorbesc kikuiu ca și el, mă lămuri Patricia, pentru că prima mea îngrijitoare, când eram mică de tot, a fost o kikuiu. Știu și swahili², fiindcă indigenii de toate rasele îl înțeleg. Și wakamba, pentru că gonaciul preferat al tatii este de acest neam. Și limba masai, pentru că masaii au drept de trecere și de așezare în acest Parc.

Patricia continuă să surâdă, dar surâsul ei nu mai exprima zeflemeaua și sentimentul de superioritate. El reflecta iarăși siguranța calmă și însușirea – ce-i erau proprii – de a putea comunica cu ființele cele mai primitive, potrivit legilor lumii lor.

— Negrii de aici vin să-mi povestească totul, reluă Patricia. Sunt la curent cu treburile lor mult mai mult decât tata chiar. Dânsul știe numai swahili, dar pronunță ca albii. Și-apoi tata e sever cu ei, căci așa cere funcția lui. Eu nu pârăsc niciodată. Funcționarii, paznicii, servitorii o știu bine, de aceea îmi și povestesc totul. Thaukou mi-a spus că aveți pașaport francez și că locuiți la Paris. Băiatul de la bagaje mi-a spus că valiza vă este foarte grea din cauza cărților. Cel de la colibă mi-a spus: „Albul n-a vrut să-i încălzesc apă pentru baie și n-a mâncat nimic înainte de a se culca, atât era de obosit“.

— Și aș fi dormit încă și acum, zisei, dacă nu m-ar fi deșteptat un musafir, foarte devreme. Sigur însă că și el o fi venit să te informeze.

I-am vorbit despre maimuțică și despre mica gazelă.

— Aha, da! Nicolas și Cymbeline, zise Patricia.

În privirea ei era ceva drăgălaș, dar în același timp ușor disprețuitor. Adăugă:

— Sunt ale mele, numai că se lasă mângâiate de toată lumea, ca un câine sau o pisică.

— O, mă mirai, …adevărat?

Patricia însă nu putea înțelege cât mă mâhnea coborând la un rang banal și servil pe cei doi crainici misterioși ai zorilor.

— Acolo nu este același lucru, rosti copila, arătând cu mâna spre animalele din junglă, adunate pe întinsa pășune și în jurul rezervoarelor de apă pe care masivul munte le domina cu norii și zăpezile sale.

Mâna Patriciei tremura, iar în vocea ei, pe care de altfel și-o menținea fără efort nesonoră și fără timbru, se făcuse simțită, dacă nu o izbucnire, cel puțin o vibrare de pasiune.

— Aceste animale nu sunt ale nimănui, reluă Patricia.

Ele nu știu să asculte. Chiar atunci când te primesc în mijlocul lor, ele rămân libere. Pentru a te putea juca cu ele, trebuie să cunoști vântul, soarele, pășunile, gustul ierburilor, locurile cu apă. Și apoi să le ghicești starea sufletească în acel moment, să ții seama de timpul împerecherilor, de siguranța puilor. Trebuie să știi să taci, să te joci, să alergi, să respiri ca ele.

— Tata te-a învățat toate acestea? am întrebat-o.

— Tata nu știe nici pe jumătate din câte știu eu, răspunse Patricia. Dânsul n-are timp. Este și prea bătrân. Am învățat singură, complet singură.

Patricia ridică deodată ochii spre mine și văzui atunci pe mica ei față bronzată, dârză și mândră un sentiment nou, de care nu o credeam în stare: o ezitare aproape umilă.

— Oare… spuneți-mi… adevărat… nu vă plictisesc dacă vă vorbesc într-una de animale? mă întrebă Patricia. Văzându-mi mirarea, adăugă foarte repede: Mama mă asigură că pe oamenii mari nu-i interesează poveștile mele.

— Aș sta ziua-ntreagă să le ascult, i-am răspuns.

— Așa e! Așa e!

Exaltarea Patriciei m-a surprins și m-a făcut să mă simt ușor stingherit. Îmi prinse mâna cu lăcomie. Degetele-i ardeau ca și când ar fi avut friguri. Unghiile-i rupte îmi intrau în piele. Astfel de manifestări, m-am gândit, nu exprimau numai bucuria satisfacerii unei înclinații copilărești. Ele arătau o cerință adâncă, pe care copila cu greu se împăca să nu și-o poată vedea împlinită. Era cu putință ca Patricia să fi fost silită, de pe acum, să-și plătească visurile și calitățile ei înnăscute cu prețul poverii singurătății?

Copila se pusese pe sporovăială. Și cu toate că vocea ei rămânea înăbușită și fără modulații, ori poate tocmai de aceea, părea un ecou natural al brusei.

Ea ținea în echilibru, în suspensie, pe de o parte acțiunea gândirii și pe de altă parte sforțarea ei neputincioasă de a pătrunde în taina creațiunii și a creaturii, singura care contează. Ea descânta magic tulburarea și neliniștea, așa cum fac ierburile înalte și trestiile sălbatice când adierile cele mai tăcute scot dinăuntrul lor un murmur minunat, totdeauna nou.

Acest glas nu mai servea relațiilor strâmte și deșarte dintre oameni. El avea darul de a stabili un punct de legătură, un schimb între mizeria, încătușarea lor interioară și această împărăție a adevărului, a libertății și a inocenței care începea să mijească în dimineața Africii.

Prin câte drumuri de-a curmezișul Rezervației și prin câte veghi în adâncul desișurilor spinoase, prin câtă pândă neobosită și prin ce intimitate tainică își adunase Patricia experiența pe care mi-o împărtășea? Aceste turme, interzise tuturor, deveniseră societatea ei obișnuită. Le cunoștea triburile, clanurile, conducătorii. Avea acolo căile ei de acces, obișnuințele ei, dușmanii sau favoriții săi.

Bivolul care se tăvălea în fața noastră în mocirlă avea un caracter infernal. Bătrânul elefant cu fildeșurile rupte se hârjonea la fel cu cei mai tineri din turmă, dar femela sa, mare și de culoare cenușiu-închis, aproape negru, își împingea cu trompa puii spre apă, căci plăcerea ei pentru curățenie devenise o manie.

Printre antilopele impala, care aveau pe coapsele aurii o săgeată neagră și care erau cele mai grațioase dintre toate antilopele, ca și cele mai ușor de speriat, Patricia mi-arăta pe acelea care o primeau fără să se sperie. La micuții bushbuck, cu coarnele în șurub, atât de îndrăzneți, deși atât de firavi, se simțea ca la ea acasă; era prietena bună a celor mai bătăioși.

În turmele zebrelor era una, îmi spunea, pe care o văzuse scăpând dintr-un incendiu al brusei, ceea ce de altfel se putea vedea și după urmele focului – un fel de pistrui risipiți printre dungile negre.

Asistase și la o luptă între rinoceri, în care fusese învingător un mascul enorm, cu cornul îndreptat spre cer, care stătea acum nemișcat, ca un adevărat bloc preistoric, doar la câţiva pași de noi. Păstra însă acea cumplită cicatrice, lungă și adâncă, pe care o descopereai îndată ce stolul învârtejit al albelor egrete, ce-i serveau de piloți, își lua zborul de pe spinarea lui.

Și girafele își aveau povestea lor, și marii gnu cocoșați, și cei mici, și adulții, generație după generație.

Jocuri, lupte, migrații, dragoste.

Când îmi amintesc de aceste povestiri constat că, fără să vreau, pun în ele metodă, continuitate, ordine. Patricia însă vorbea de toate laolaltă, simultan. Rutina logicii nu intra niciodată în expunerile ei. Se lăsa purtată, sub influența clipei, de cele mai primitive asociații de gândire, de pornirile simțurilor și ale instinctului. Așa cum făceau și ființele simple și frumoase pe care le aveam sub ochi și care trăiau dincolo de neliniștea apăsătoare a oamenilor, fiindcă nu cunoșteau ispita deșartă de a măsura timpul și se nășteau, existau și mureau fără a simți nevoia să se întrebe pentru ce.

Astfel se deschidea cunoașterii mele, ca un umbrar de pădure străfulgerat de soare, profunda și limpedea densitate a vieții animale.

Vedeam adăposturile de noapte de unde aurora scosese fiecare dintre aceste familii și locurile spre care ele urmau să se împrăștie după armistițiul adăpatului. Și câmpiile, colinele, desișurile, crângurile, savanele Rezervației imense, pe care o străbătusem în ajun, deveneau pentru mine ținuturile, adăposturile, locuințele, țările, patriile fiecărei specii și fiecărei familii. Acolo zburdau gazelele impala și pășteau bivolii, galopau zebrele și se jucau elefanții.

Deodată mi-a venit în minte că din această lume lipsea un clan, și anume cel mai frumos.

— Dar fiarele? am întrebat-o pe Patricia.

Întrebarea n-a surprins-o deloc. S-ar fi spus că o aștepta chiar în clipa în care o puneam. Aceasta mă făcu să simt că ajunseserăm la un grad de înțelegere la care vârsta nu mai avea importanță. Intensitatea și sinceritatea unui interes și a unei nevoi comune stabiliseră, prin intermediul animalelor sălbatice, o complicitate și-o egalitate între un copil și un bărbat care de mult încetase să fie copil.

Fetița închise ochii. Un surâs, păstrat numai pentru sine, asemenea acelora ce se văd pe micuțele fețe adormite, un surâs ascuns, abia schițat, totuși parcă alimentat de o misterioasă fericire, ilumină, ca dinăuntrul ei, trăsăturile Patriciei. Apoi își ridică pleoapele și-mi dărui o parte din surâsul său. Era un fel de promisiune, de pact foarte important.

— Vă voi duce unde trebuie, zise Patricia.

— Când?

— Nu fiți așa grăbit, răspunse cu blândețe fetița. Cu animalele trebuie să ai multă răbdare. Trebuie să aștepți momentul.

— Dar vezi că… tocmai…

N-am putut să termin. Mâna Patriciei, pe care o simțisem până atunci atât de încrezătoare într-a mea, se retrase cu o mișcare bruscă și brutală. Între marii ochi întunecați, deveniți subit fără expresie, se ivise o cută, asemenea unei zbârcituri precoce.

— Vreți să plecați de-aici cât mai repede, nu-i așa? întrebă Patricia.

Mă privea în așa fel, încât am evitat să dau un răspuns lămurit.

— Nu știu încă precis…

— E o minciună, spuse ea. Știți foarte bine. Ați atras atenția, la oficiul de primire, că părăsiți Parcul mâine. Cuta dintre sprâncene se accentua. Uitasem, zise fetița.

Buzele-i erau strânse, înăsprite, dar nu izbutea să le domine ușoara tremurare. Mă durea s-o văd astfel.

— Îmi cer scuze pentru timpul pierdut, zise din nou Patricia.

Și se întoarse spre animalele pașnice. I-am vorbit cu stângăcie:

— Chiar dacă plec, acum suntem prieteni.

Patricia se răsuci spre mine dintr-o singură mișcare violentă, fără zgomot.

— Eu n-am prieteni – zise ea. Sunteți pentru mine ca toți ceilalți.

Ceilalți… Trecătorii, curioșii, indiferenții. Oamenii din marile orașe de departe, care veneau să fure, din automobilul lor, o frântură din viața sălbatică, apoi plecau.

Îmi păru că văd singurătatea închizându-și apele-i moarte peste mica fetiță.

— Eu n-am prieteni, repetă Patricia.

Fără să facă să trosnească o singură crenguță, porni la drum, ieși de sub acoperișul copacilor spinoși și înaintă în marele luminiș. Ținea capul ușor îndesat între umerii aduși înainte.

Până la urmă, mica siluetă cenușie, tunsă băiețește, intră în fremătătoarea împestrițare pe care o formau animalele brusei, la poalele muntelui Kilimanjaro.

1. Termen specific întinderilor africane, caracterizate prin prezența ierburilor de înălțimea gramineelor, amestecate cu arbori spinoși (arbori ale căror frunze, dat fiind condițiile climatice, s-au transformat în spini) și cu mult mărăciniș (n.t.).

2. Amestec de arabă și idiomuri indigene, impus altădată de traficanții de sclavi; servește astăzi ca limbă comună tuturor triburilor din Africa Orientală (n.a.).