Aldous Huxley, Brave New World Revisited

© 2003, 2013 by Editura Polirom, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3982-3

ISBN PDF: 978-973-46-3983-0

ISBN print: 978-973-46-3905-2

Carmen Parii

Pe copertă : © lightsource/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ALDOUS HUXLEY (1894-1963) s-a născut în oraşul englez Godalming, comitatul Surrey, într-o familie cu o îndelungată tradiţie intelectuală. În 1908 şi-a început studiile la Eton College, iar după o întrerupere de doi ani (pricinuită de o gravă afecţiune oculară) le-a continuat la Balliol College, Oxford, unde a şi predat pentru scurt timp literatura. ªi-a făcut debutul în 1916, cu volumul de versuri Roata în flăcări (The Burning Wheel). Patru ani mai târziu, în 1920, i-a apărut primul volum de povestiri, Limbo, urmat – la doar un an – de primul roman, Galben de crom (Chrome Yellow). Huxley a publicat de-a lungul vieţii numeroase romane, volume de povestiri, eseuri şi poezii, scenarii de film şi biografii, cărţi de filosofie, jurnale de călătorii şi cărţi pentru copii, fiind considerat unul dintre cei mai reprezentativi şi mai influenţi scriitori ai secolului XX. În 1959, scriitorul a fost distins cu Premiul pentru Merit al Academiei Americane de Arte şi Litere. La Editura Polirom au apărut până în prezent romanele: Minunata lume nouă (2003, 2011), Punct contrapunct (2003), Orb prin Gaza (2009), Geniul şi zeiţa (2009), Cântec de lebădă (2010), Insula (2011), Dans grotesc (2013) şi volumul de eseuri Porţile percepţiei. Raiul şi iadul (2012).

Cuvînt înainte

Sufletul vorbelor de duh poate deveni însuşi trupul neadevărului. Oricît de elegantă şi de memorabilă ar fi, concizia, prin însăşi firea lucrurilor, nu poate exprima pe deplin toate elementele unei situaţii complexe. Discutînd o asemenea temă, nu poţi fi concis decît prin omisiune şi simplificare. Omisiunea şi simplificarea ne ajută să înţelegem – dar în multe cazuri ne ajută să percepem greşit lucrurile; căci înţelegerea noastră ar putea să cuprindă doar noţiunile frumos formulate de cel ce le abreviază, şi nu realitatea vastă şi cu multe ramificaţii din care au fost distilate, abstrase aceste noţiuni în mod atît de arbitrar.

Însă viaţa este scurtă şi informaţiile nelimitate: nimeni nu are timp pentru toate. În practică sîntem, de obicei, siliţi să alegem între o expunere nejustificat de scurtă şi absenţa oricărei expuneri. Abrevierea este un rău necesar şi este sarcina celui ce o face să scoată cît mai mult dintr-un lucru care, deşi rău în sine, este totuşi mai bun decît nimic. El trebuie să înveţe să simplifice fără a merge însă pînă la falsificare. El trebuie să înveţe să se concentreze asupra esenţei unei situaţii, dar fără a nesocoti prea multe dintre problemele secundare, colaterale, care nuanţează imaginea realităţii. În felul acesta, el ar putea eventual reuşi să spună, în orice caz nu întregul adevăr (căci adevărul întreg în privinţa mai tuturor subiectelor importante este incompatibil cu concizia), dar mult mai mult decît primejdioasele sferturi de adevăr şi jumătăţi de adevăr care au fost întotdeauna moneda curentă a gîndirii.

Tema libertăţii şi a duşmanilor ei este extrem de vastă şi ceea ce am scris eu este cu siguranţă mult prea scurt pentru a o înfăţişa în mod corect; dar, cel puţin, am abordat mai multe aspecte ale problemei. Fiecare aspect va fi fost, poate, simplificat prea tare în cursul expunerii; dar aceste suprasimplificări succesive puse laolaltă alcătuiesc, totuşi, un tablou care, sper eu, ne sugerează cît de cît vastitatea şi complexitatea originalului.

Sînt omişi din tablou (nu ca neînsemnaţi, ci doar pentru comoditatea expunerii şi pentru că am discutat despre ei cu alte ocazii anterioare) duşmanii mecanici şi militari ai libertăţii; armele şi echipamentul care au întărit atît de mult mîinile conducătorilor lumii împotriva supuşilor lor şi pregătirile cu un cost din ce în ce mai ruinător pentru războaie din ce în ce mai lipsite de noimă şi sinucigaşe.

Capitolele care urmează ar trebui citite pe fundalul gîndurilor stîrnite de revoluţia maghiară (din 1956 – n.t.) şi reprimarea ei, de bombele cu hidrogen, de costul a ceea ce toate statele numesc „apărare naţională“ şi de acele coloane nesfîrşite de băieţi în uniformă – albi, negri, tuciurii sau galbeni – care mărşăluiesc docili către groapa comună.

I

Suprapopularea

În 1931, în timp ce scriam Minunata lume nouă, eram convins că mai avem timp din belşug. Societatea complet organizată, sistemul castelor stabilite pe baze ştiinţifice, eliminarea liberului arbitru prin condiţionare metodică, obedienţa făcută acceptabilă prin doze regulate de fericire produsă pe cale chimică, regulile de bază ale vieţii civilizate inculcate în timpul nopţii, în şedinţe hipnopedice – toate aceste lucruri se apropiau într-adevăr de noi, dar nu în epoca mea, nici măcar în vremea strănepoţilor mei. Am uitat acum data exactă a evenimentelor consemnate în Minunata lume nouă, dar trebuie să fi fost cam prin secolul al VI-lea sau al VII-lea Anno Fordi (după Ford). Noi, care trăiam în cel de-al doilea pătrar al secolului XX după Hristos, eram, după cum recunoştea toată lumea, locuitorii unui univers înfiorător; dar coşmarul acelor ani ai crizei economice diferea radical de cel al viitorului, aşa cum era descris în romanul meu. Coşmarul nostru era de un ordin mult inferior faţă de coşmarul celor din secolul al VII-lea după Ford. În procesul trecerii de la o extremă la alta urma să existe un lung interval – sau cel puţin aşa îmi închipuiam eu – în decursul căruia treimea mai norocoasă a rasei umane avea să profite la maximum de ambele lumi: cea dezordonată a liberalismului şi cea mult prea ordonată din „minunata lume nouă“, în care eficacitatea desăvîrşită nu lăsa pic de loc pentru libertate sau iniţiativă personală.

Acum, după douăzeci şi şapte de ani, în acest al treilea pătrar al secolului XX de la Hristos şi mult înainte de sfîrşitul primului secol după Ford, mă simt mult mai puţin optimist decît eram atunci cînd scriam Minunata lume nouă. Profeţiile făcute în 1931 devin realitate mult mai devreme decît credeam eu că se va întîmpla acest lucru. Perioada de graţie dintre epoca fără prea multă ordine şi coşmarul vieţii prea ordonate n-a început şi nici nu dă semne că ar putea să înceapă. În Occident, e adevărat, bărbaţii şi femeile se mai bucură încă în mare măsură de libertatea individuală. Dar pînă şi în acele ţări care au o tradiţie a guvernării democratice, această libertate – şi chiar şi dorinţa de a o avea – pare să apună. În restul lumii, libertatea indivizilor a dispărut deja sau e, în mod evident, pe cale de dispariţie. Coşmarul organizării totale, pe care eu îl plasasem în secolul al VII-lea după Ford, s-a ivit pe neaşteptate din viitorul îndepărtat şi, de bună seamă, ne aşteaptă la cotitură.

Romanul 1984 al lui George Orwell (scris în 1948 – n.t.) era o proiecţie exagerată, în viitor, a unui prezent care cuprindea stalinismul şi a unui trecut imediat care cunoscuse înflorirea nazismului. Eu am scris Minunata lume nouă înainte ca Hitler să acapareze puterea supremă în Germania, iar tiranul rus încă nu-şi impusese dictatura totalitară. În 1931 terorismul sistematic nu constituia o realitate contemporană obsedantă, aşa cum ajunsese în 1948, iar viitoarea dictatură din lumea mea imaginară era infinit mai puţin brutală decît dictatura viitoare zugrăvită cu atîta măiestrie de Orwell. În contextul anului 1948, romanul 1984 părea teribil de convingător. Dar, la urma urmei, tiranii sînt şi ei muritori, iar vremurile se mai schimbă. Evenimentele recente din Rusia şi noile cuceriri ale ştiinţei şi tehnologiei i-au răpit cărţii lui Orwell o parte din verosimilul ei înfiorător. Un război nuclear fără îndoială că ar reduce prorocirile tuturor la o simplă glumă. Dar, presupunînd, pentru moment, că Marile Puteri şi-ar înfrîna într-un fel sau altul dorinţa de a ne distruge, putem spune că acum Minunata lume nouă pare a avea mai multe şanse de a deveni realitate decît 1984.

În lumina lucrurilor pe care le-am învăţat noi de curînd despre comportamentul animalelor în general şi despre cel al omului în special, a devenit evident că ţinerea sub control, prin pedepse, a comportamentului indezirabil este mai puţin eficace, pe termen lung, decît ţinerea sub control, prin stimulare, a comportamentului dorit cu ajutorul recompenselor, şi că guvernarea prin teroare funcţionează în linii mari mai puţin bine decît guvernarea prin manipularea nonviolentă a mediului, a gîndurilor şi simţămintelor indivizilor – bărbaţi, femei şi copii. Pedeapsa elimină temporar comportamentul indezirabil, dar nu reduce permanent tendinţa victimei de a se complăcea în el. Mai mult decît atît, efectele fizico-psihice secundare ale pedepsei pot fi la fel de nedorite ca şi comportamentul pentru care a fost pedepsit un individ. Psihoterapia se preocupă în mare măsură de consecinţele debilitante sau antisociale ale pedepselor din trecut.

Societatea descrisă în 1984 este controlată aproape exclusiv prin pedepse şi prin teama de pedeapsă; în lumea imaginară din povestirea mea pedepsele nu sînt frecvente şi sînt în general blînde. Controlul aproape perfect exercitat de Guvernul Mondial este realizat printr-o susţinere sistematică a comportamentului dorit, prin tot felul de tipuri de manipulare aproape nonviolentă, pe plan fizic şi psihic, ca şi prin standardizare genetică. Copiii din eprubete şi controlul centralizat al reproducerii poate nu sînt lucruri imposibile; dar e limpede că încă multă vreme de acum înainte vom rămîne o specie vivipară care se înmulţeşte la întîmplare. Din raţiuni practice, putem face abstracţie de standardizarea genetică. Societăţile vor continua să fie controlate postnatal – prin sancţiuni, ca şi în trecut, şi într-o măsură crescîndă prin metodele mai eficace ale recompensei şi ale manipulării ştiinţifice.

În Rusia, dictatura lui Stalin, demodată, în stilul romanului 1984, a început să cedeze locul unei forme mai moderne de tiranie. La nivelurile superioare ale societăţii ierarhice a Sovietelor, stimularea comportamentului dezirabil a început să ia locul metodelor mai vechi de stăpînire prin sancţionarea comportamentului indezirabil. Inginerii şi oamenii de ştiinţă, profesorii şi funcţionarii administrativi sînt bine plătiţi pentru muncă bine făcută, iar impozitele sînt rezonabile, astfel încît aceştia sînt stimulaţi în mod constant să lucreze mai bine pentru a fi răsplătiţi cu sume mai mari. În unele domenii ei au chiar libertatea de a gîndi şi de a face, mai mult sau mai puţin, ceea ce doresc. Pedepsele îi aşteaptă numai atunci cînd se abat de la normele prestabilite în domeniile ideologiei şi politicii. Tocmai pentru că li s-a acordat o oarecare libertate profesională, profesorii, savanţii şi tehnicienii ruşi au obţinut succese atît de remarcabile. Cei care trăiesc aproape de baza piramidei sovietice nu se bucură de nici unul dintre privilegiile acordate minorităţii norocoase sau dăruite cu haruri deosebite. Salariile majorităţii sînt mizerabile şi aceşti oameni plătesc – sub forma preţurilor ridicate – impozite disproporţionat de mari. Zona în care pot face ceea ce doresc este extrem de restrînsă, iar conducătorii lor îi stăpînesc mai degrabă prin pedepse şi ameninţarea cu sancţiuni, decît prin manipularea nonviolentă sau prin stimularea cu ajutorul recompenselor a comportamentului dezirabil. Sistemul sovietic combină elemente din romanul 1984 cu elemente ce anticipau ceea ce s-a întîmplat în rîndul castelor superioare din Minunata lume nouă.

Între timp, forţe impersonale asupra cărora nu avem aproape nici un control par să ne împingă pe toţi înspre coşmarul „minunatei lumi noi“; şi această împingere impersonală este accelerată în mod conştient de reprezentanţii organizaţiilor comerciale şi politice care au creat o serie de tehnici noi pentru a manipula gîndurile şi sentimentele maselor în interesul unei minorităţi. Despre tehnicile de manipulare vom discuta în capitolele următoare. Deocamdată, să ne concentrăm atenţia asupra acelor forţe impersonale care fac astăzi lumea atît de puţin sigură pentru democraţie, atît de puţin ospitalieră pentru libertatea individuală. Ce sînt aceste forţe? Şi de ce coşmarul pe care-l proiectasem eu în secolul al VII-lea după Ford s-a apropiat atît de repede de noi? Răspunsul la aceste întrebări trebuie să înceapă acolo unde îşi are începutul viaţa chiar şi a celei mai civilizate societăţi: la nivelul biologiei.

În preajma întîiului Crăciun, populaţia planetei noastre era de vreo două sute cincizeci de milioane de suflete – mai puţin de jumătate din locuitorii Chinei moderne¹. Şaisprezece veacuri mai tîrziu, cînd „Părinţii pelerini“ au emigrat din Anglia şi au debarcat în America, numărul oamenilor se ridicase doar la puţin peste cinci sute de milioane. Cînd s-a semnat Declaraţia de Independenţă a Statelor Americane, populaţia globului depăşise cifra de şapte sute de milioane. În 1931, cînd scriam eu Minunata lume nouă, era cu puţin sub două miliarde. Astăzi, după numai douăzeci şi şapte de ani, sîntem două miliarde şi opt sute de milioane. Iar mîine – cîţi? Penicilina, DDT-ul şi apa curată sînt mărfuri ieftine, ale căror efecte asupra sănătăţii publice sînt infinit mai mari decît costul lor. Pînă şi cel mai sărac dintre guverne este destul de bogat ca să le ofere supuşilor săi mijloace de prevenire a mortalităţii într-o măsură substanţială. În schimb, controlul natalităţii este cu totul altceva. Controlul mortalităţii este un lucru care i se poate asigura unui întreg popor de către cîţiva tehnicieni salariaţi ai unui guvern binevoitor. Controlul asupra natalităţii depinde de colaborarea întregului popor. Trebuie să fie practicat de nenumăraţi indivizi, cărora le solicită mai multă inteligenţă şi voinţă decît posedă majoritatea roiurilor de analfabeţi care viermuiesc în lumea întreagă şi (dacă se folosesc mijloacele anticoncepţionale chimice sau mecanice) cheltuieli care depăşesc cu mult posibilităţile majorităţii acestor milioane de oameni. Mai mult decît atît, nicăieri în lume nu există tradiţii religioase în favoarea morţii fără restricţii, în schimb, tradiţiile religioase şi sociale în favoarea reproducerii fără îngrădiri sînt foarte răspîndite. Din toate aceste motive, controlul mortalităţii se realizează foarte uşor, pe cînd controlul naşterilor întîmpină foarte mari dificultăţi. Ca atare, mortalitatea a scăzut surprinzător de brusc în ultimii ani. Natalitatea, în schimb, fie a rămas la nivelul său ridicat de odinioară, fie, dacă a scăzut, în unele locuri, a scăzut foarte puţin şi foarte încet. În consecinţă, numărul oamenilor sporeşte în prezent mult mai rapid decît în oricare altă epocă din istoria speciei umane.

Mai mult decît atît, cresc înseşi sporurile naturale; cresc constant, după regula dobînzii compuse; ele mai cresc şi inconstant ori de cîte ori o societate înapoiată din punct de vedere tehnic aplică principiile Ocrotirii Sănătăţii Publice. În momentul de faţă sporul anual al populaţiei de pe glob se ridică la vreo patruzeci şi trei de milioane de oameni. Asta înseamnă că din patru în patru ani omenirea sporeşte cu echivalentul actualei populaţii a Statelor Unite, iar la opt ani şi jumătate creşte cu echivalentul populaţiei de azi a Indiei. În ritmul de creştere înregistrat între naşterea lui Hristos şi moartea Reginei Elisabeta I, populaţia globului a avut nevoie de şaisprezece secole pentru a se dubla. La ritmul actual, ea se va dubla în mai puţin de jumătate de veac². Iar această dublare fantastic de rapidă a numărului de oameni se va produce pe o planetă ale cărei regiuni foarte solicitate, de maximă productivitate, sînt deja dens populate, ale cărei soluri sînt erodate de eforturile disperate ale unor agricultori nesăbuiţi de a produce mai multă hrană şi al cărei capital mineral uşor accesibil este irosit cu nepăsarea unui marinar beat care-şi cheltuieşte într-o zi solda pe mai multe luni.

În „minunata lume nouă“ din povestirea mea, problema numărului oamenilor în raport cu resursele naturale fusese rezolvată cu eficacitate. Se calculase o cifră optimă pentru populaţia lumii şi numărul acesteia (puţin sub două miliarde, dacă-mi aduc bine aminte) era menţinut constant generaţie după generaţie. În lumea contemporană reală, problema demografică n-a fost rezolvată. Dimpotrivă, ea devine tot mai gravă şi mai ameninţătoare cu fiecare an ce trece. Pe acest fundal biologic sumbru se desfăşoară toate dramele politice, economice, culturale şi psihologice din vremurile noastre. Pe măsură ce înaintează secolul XX, şi noi miliarde de oameni se adaugă celor deja existente (pînă va împlini nepoţica mea cincizeci de ani se va ajunge la cinci miliarde şi jumătate de locuitori ai Terrei), acest fundal biologic va înainta, tot mai insistent, tot mai ameninţător, către planul întîi şi cel de mijloc al scenei istorice. Problema creşterii demografice rapide în raport cu resursele naturale, cu stabilitatea socială şi cu bunăstarea indivizilor – aceasta este acum problema centrală a omenirii; şi cu siguranţă că ea va rămîne problema centrală încă un secol şi poate chiar mai multe secole de acum înainte. Se zice că la 4 octombrie 1957 a fost inaugurată o eră nouă. Dar, de fapt, în contextul actual, toată vorbăria noastră exuberantă de după lansarea sputnikului este irelevantă şi chiar stupidă. În ceea ce priveşte marea masă a omenirii, epoca ce vine nu va fi Era Spaţială; va fi Era Suprapopulaţiei. Putem parodia cuvintele unui cîntec tradiţional, întrebîndu-ne :

Spaţiul care-i din belşug

Îţi va aprinde focul în plită?

Sau al spaţiului mic zeu,

Frigarea o va răsuci mereu, mereu?

Răspunsul este, evident, negativ. Instalarea omului pe Lună poate oferi anumite avantaje militare naţiunii care înfăptuieşte prima colonizarea ei. Dar ea nu va face cu nimic mai uşor de îndurat viaţa în cei cincizeci de ani necesari populaţiei noastre actuale ca să se dubleze, nimic pentru miliardele de oameni subalimentaţi care proliferează în lume. Şi chiar dacă, într-un moment din viitor, va deveni posibilă emigrarea pe Marte, chiar dacă un număr considerabil de bărbaţi şi femei ar fi într-atît de disperaţi încît să aleagă o viaţă nouă în condiţii comparabile cu cele de pe un munte de două ori mai înalt decît Everestul, cu ce va schimba asta lucrurile? În ultimele patru secole mulţi oameni au plecat din Lumea Veche în cea Nouă. Dar nici plecarea lor acolo, nici venirea de acolo a unui flux de hrană şi de materii prime n-au putut rezolva problemele Lumii Vechi. Tot aşa, expedierea unui mic surplus de fiinţe umane pe Marte (cu un cost de cîteva milioane de dolari pe cap de om pentru transport şi dezvoltare) nu va contribui cu nimic la rezolvarea problemei presiunilor demografice crescînde de pe propria noastră planetă. Rămînînd nerezolvată, această problemă va împiedica soluţionarea tuturor celorlalte probleme ale noastre. Mai mult decît atît, ea va crea condiţii în care libertatea individului şi jaloanele sociale acceptabile ale modului de viaţă democratic vor deveni imposibile, aproape de neconceput.

Nu toate dictaturile se nasc în acelaşi fel. Sînt multe căi care duc către „minunata lume nouă“. Dar poate că cea mai dreaptă şi mai largă dintre ele este cea pe care păşim noi astăzi, calea care duce spre cifrele gigantice ale populaţiei, prin creşteri accelerate. Să trecem succint în revistă raţiunile acestei strînse corelaţii dintre numărul prea mare de oameni – care se înmulţesc prea rapid – şi formularea filosofiilor autoritare, ascensiunea sistemelor totalitare de guvernare.

Pe măsură ce populaţia numeroasă, în continuă creştere, exercită presiuni tot mai mari asupra resurselor disponibile, situaţia economică a societăţii care suferă acest calvar devine tot mai precară. Lucrul acesta este valabil mai ales în acele regiuni subdezvoltate unde o scădere bruscă a mortalităţii – graţie DDT-ului, penicilinei şi apei nepoluate – nu a fost însoţită de o scădere corespunzătoare a natalităţii. În unele părţi ale Asiei şi în cea mai mare parte a Americii Centrale şi de Sud, populaţiile cresc atît de iute încît se vor dubla în ceva mai mult de douăzeci de ani. Dacă producţia de alimente şi de articole manufacturate, de case, şcoli şi profesori ar putea fi sporită într-un ritm mai rapid decît cel al creşterii populaţiei, s-ar putea îmbunătăţi soarta mizerabilă a celor care trăiesc în aceste ţări subdezvoltate şi suprapopulate. Dar, din nefericire, acestor ţări le lipsesc nu numai maşinile agricole şi fabricile care să le poată produce, ci şi capitalul necesar pentru crearea unor asemenea ramuri industriale. Capitalul este ceea ce rămîne după ce au fost satisfăcute nevoile elementare ale unei populaţii. Dar nevoile elementare ale majorităţii populaţiei din ţările subdezvoltate nu sînt niciodată satisfăcute pe deplin. La sfîrşitul fiecărui an nu rămîne aproape nici un surplus şi, deci, nu există aproape deloc capital disponibil pentru a crea instalaţiile industriale şi maşinile agricole cu ajutorul cărora să poată fi satisfăcute nevoile oamenilor. Mai mult decît atît, în toate aceste ţări subdezvoltate există o criză gravă de mînă de lucru calificată, fără de care nu pot fi demarate industria modernă şi mecanizarea agriculturii. Actualele condiţii de învăţămînt sînt necorespunzătoare; la fel sînt şi resursele financiare şi culturale necesare ameliorării condiţiilor tehnice existente în ritmul cerut de situaţia actuală. Între timp, populaţia unora dintre aceste ţări subdezvoltate creşte cu trei la sută pe an.

Situaţia lor tragică e discutată într-o carte importantă, Următorii o sută de ani, publicată în 1957 de profesorii Harrison Brown, James Bonner şi John Weir de la Institutul Tehnic din California. Cum va face faţă omenirea acestei probleme a creşterii rapide? Nu cu prea mult succes: „Dovezile existente sugerează destul de insistent că în majoritatea ţărilor subdezvoltate soarta omului obişnuit s-a înrăutăţit considerabil în ultima jumătate de veac. Oamenii sînt tot mai prost hrăniţi. Există mai puţine bunuri disponibile pe cap de locuitor. Iar mai toate încercările de a ameliora situaţia au fost anulate de presiunea necruţătoare a creşterii continue a populaţiei“.

Ori de cîte ori viaţa economică a unei naţiuni devine precară, guvernul este silit să-şi asume răspunderi sporite pentru bunăstarea generală. El trebuie să elaboreze planuri complicate pentru a face faţă unei situaţii critice; trebuie să impună restricţii tot mai mari activităţii supuşilor săi; şi dacă, după cum e foarte posibil, condiţiile economice din ce în ce mai proaste conduc în mod inevitabil la instabilitate, la tulburări politice sau chiar la rebeliune făţişă, guvernul trebuie să intervină pentru a păstra ordinea publică şi propria sa autoritate. În felul acesta se concentrează tot mai multă putere în mîinile guvernelor şi ale aparatului birocratic. Dar puterea este de o asemenea natură încît pînă şi cei care nu au urmărit s-o dobîndească, ci au căpătat-o pentru că alţii şi-au exercitat la un moment dat puterea asupra lor, au tendinţa să se deprindă cu gustul ei. „Şi nu ne duce pe noi în ispită“, ne rugăm noi la Dumnezeu, şi pe bună dreptate; căci atunci cînd fiinţele omeneşti sînt ispitite într-un mod prea atrăgător sau un timp prea îndelungat, în general cedează. O constituţie democratică este un mijloc de a-i împiedica pe conducătorii locali să cedeze acestor ispite deosebit de primejdioase care se nasc atunci cînd se concentrează prea multă putere în prea puţine mîini. O asemenea constituţie funcţionează binişor acolo unde – ca în Marea Britanie sau Statele Unite – există un respect tradiţional pentru procedura constituţională. Unde tradiţia republicană sau cea a monarhiei cu puteri limitate este slabă, nici cea mai bună dintre toate constituţiile nu-i va împiedica pe politicienii ambiţioşi să cedeze bucuroşi, chiar cu încîntare, tentaţiilor puterii. Şi, în orice ţară unde creşterea demografică a început să exercite presiuni intense asupra resurselor existente, nu se poate ca aceste tentaţii să nu se ivească. Suprapopularea duce la nesiguranţă economică şi la nelinişte socială. Neliniştea şi nesiguranţa duc la un control mai puternic exercitat de guvernele centrale şi la sporirea puterii lor. În lipsa unei tradiţii constituţionale, această putere sporită va fi probabil exercitată într-o manieră dictatorială. Acest lucru e probabil să se întîmple chiar dacă nu s-ar fi inventat niciodată comunismul. Dar comunismul a fost inventat. Date fiind aceste fapte, probabilitatea ca suprapopularea să ducă prin tulburări la dictatură devine o certitudine. Se poate pune un rămăşag uşor de cîştigat că, peste douăzeci de ani, toate ţările suprapopulate şi subdezvoltate ale lumii vor ajunge oprimate de o formă sau alta de conducere totalitară – probabil de către partidul comunist.

Cum va afecta această evoluţie ţările Europei suprapopulate, dar intens industrializate şi încă democratice? Dacă dictaturile nou-formate le-ar fi ostile şi dacă fluxul normal de materii prime din ţările subdezvoltate ar fi întrerupt cu bună ştiinţă, naţiunile occidentale s-ar trezi într-o situaţie deosebit de proastă. Sistemul lor industrial s-ar prăbuşi, iar tehnologia foarte avansată care le-a permis pînă acum să întreţină o populaţie mult mai mare decît cea care ar putea fi susţinută de resursele disponibile pe plan local nu le-ar mai apăra de consecinţele suprapopulării unui teritoriu prea mic. Dacă s-ar întîmpla cumva acest lucru, puterea imensă pe care condiţiile nefavorabile le-a impus-o guvernelor ar putea ajunge să fie folosită în spiritul dictaturii totalitare.

În momentul de faţă Statele Unite ale Americii nu sînt o ţară suprapopulată. Dacă însă populaţia continuă să crească în ritmul actual (mai mare decît cel din India, deşi, din fericire, mult mai scăzut decît cel curent din Mexic sau Guatemala), problema numărului de oameni în raport cu resursele disponibile ar putea începe să le dea oamenilor bătaie de cap în pragul secolului XXI. Pentru moment, suprapopularea nu este o ameninţare directă la adresa libertăţii personale a americanilor. Rămîne totuşi o ameninţare indirectă, o primejdie care îi pîndeşte la cotitură. Dacă suprapopularea ar împinge ţările subdezvoltate în braţele totalitarismului, şi dacă aceste noi dictaturi s-ar alia cu Rusia, atunci situaţia militară a Statelor Unite ar deveni mai puţin sigură şi ar trebui intensificate pregătirile de apărare şi de răspuns la agresiune. Dar, după cum ştim cu toţii, libertatea nu poate înflori într-o ţară aflată în permanenţă pe picior de război sau chiar pe picior de război iminent. Criza permanentă justifică controlul tuturor oamenilor şi lucrurilor prin instituţiile guvernului central. Şi tocmai la o criză permanentă trebuie să ne aşteptăm într-o lume în care suprapopularea produce o anumită stare de lucruri, în care dictatura sub auspicii comuniste devine aproape inevitabilă.

1. Cartea a fost scrisă în 1958.

2. După cum se vede, realitatea a depăşit previziunile lui Huxley din 1958.