© 2019 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-8458-8

ISBN PDF: 978-973-46-8459-5

ISBN print: 978-973-46-7998-0

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă:  © photoagent/Shutterstock.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

DAN LUNGU (n. 1969) este unul dintre cei mai apreciaţi scriitori români, cărţi ale sale fiind traduse în numeroase limbi. La Editura Polirom a mai publicat volumele de proză scurtă Băieţi de gaşcă (ed. I, 2005; a II-a, 2013) şi Proză cu amănuntul (ed. a II-a, 2008), precum şi romanele Raiul găinilor (ed. I, 2004; ed. a II-a, 2007; ed. a III-a, 2010; ed. a IV-a, 2012); Sînt o babă comunistă! (ed. I, 2007; ed. a II-a, 2011; ed. a III-a, 2013; ecranizat în 2013, în regia lui Stere Gulea; ed. a IV-a, 2017); Cum să uiţi o femeie (ed. I, 2009; ed. a II-a, 2010; ed. a III-a, 2011); În iad toate becurile sînt arse (ed. I, 2011; ed. a II-a, 2014); Fetiţa care se juca de-a Dumnezeu (ed. I, 2014; ed. a II-a, 2016; ed. a III-a, 2018) şi Pîlpîiri (2018). Tot la Editura Polirom a coordonat volumele colective Tovarăşe de drum. Experienţa feminină în comunism (2008, în colaborare); Str. Revoluţiei nr. 89 (2009, în colaborare); Cărţi, filme, muzici şi alte distracţii din comunism (2014, în colaborare) şi Cartea copilăriilor (2016, în colaborare). În 2011, statul francez i-a acordat titlul de „Chevalier de l’Ordre des Arts et des Lettres” pentru contribuţii la îmbogăţirea patrimoniului cultural francez.

Viaţa cu amănuntul

Era şi timpul. După toate succesele posibile obţinute cu romanele sale în ultimii ani – suplimentări de tiraj şi reeditări, de la hard cover la ediţii de buzunar, traduceri într-o duzină de limbi şi receptare internaţională, premii româneşti şi străine şi chiar ecranizări –, era timpul ca o astfel de antologie să ne întoarcă la rădăcinile viguroase ale literaturii lui Dan Lungu: proza scurtă.

Dintre toţi scriitorii a ceea ce multă vreme critica literară a numit, preluând sintagma din zona cinematografiei, noul val de prozatori de la începutul anilor 2000, pare că Dan Lungu a fost cel mai dedicat scrisului, publicând constant cărţi de valori sensibil egale, construindu-şi, în paralel, şi o carieră în străinătate. Cel puţin la un moment dat, era scriitorul român cu cele mai multe contracte de traducere, cărţile sale fiind recomandate, în ţară şi aiurea, cu fraze elogioase din presa franceză. Puţini scriitori de azi au ajuns să dezvolte o relaţie atât de profesionistă cu scrisul, dar asta şi pentru că puţini au intrat în literatură cu atuurile sale.

*

Privind retrospectiv, nu e lipsit de semnificaţie că o nouă vârstă a literaturii române postdecembriste a început cu două cărţi de proză scurtă, ambele de debut şi aparţinând unor scriitori cu pregătire sociologică, care vedeau şi auzeau enorm: Cheta la flegmă (OuTopos, 1999) de Dan Lungu (n. 1969) şi Povestiri cu înjurături (Paralela 45, 2000) de Sorin Stoica (1978-2006). Apărute la câteva luni distanţă, una la o editură obscură, cealaltă pe banii unor SRL-uri din provincie; una cu un cuvânt dizgraţios în titlu, cealaltă cu un fetus pe copertă, cele două cărţi au avut parte – cumva paradoxal, dar explicabil prin nevoia de voci literare noi din acel moment – de o receptare entuziastă. Dacă însă Cheta la flegmă avea să primească Premiul pentru debut în proză al Uniunii Scriitorilor, fiind ulterior reeditată, într-o variantă revăzută, adăugită şi sub titlul Proză cu amănuntul (mai întâi la Cronica, 2003; apoi la Polirom, 2008), Povestiri cu înjurături a trebuit să aştepte moartea autorului pentru a fi reeditată într-un volum de opere complete (Casa de pariuri literare, 2014; apoi şi separat, în 2017). Citite astăzi, după douăzeci de ani, ambele cărţi sunt remarcabile şi rămân neegalate – nimeni n-a mai debutat cu asemenea aplomb în proza scurtă, cu voci atât de mature şi cu cărţi atât de solide, al căror cuprins să semene cu o colecţie de best hits. Acestea sunt bornele prozei anilor 2000, care abia în 2004, odată cu iniţierea colecţiei „Ego. Proză“ a Editurii Polirom, avea să primească certificat de încredere pentru a fi publicată sistematic.

Ei bine, cu o asemenea intrare în literatură, nu-i de mirare că Dan Lungu mărturisea într-un interviu că, de fapt, în prozele de debut s-au aflat, în germene, toate romanele sale ulterioare. Acest lucru fiind valabil şi pentru a doua sa carte de povestiri, Băieţi de gaşcă (Polirom, 2005, 2013), proza titulară fiind regândită şi rescrisă, ani mai târziu, sub forma unui roman: În iad toate becurile sunt arse (Polirom, 2011, 2014). Iar acesta nu e singurul exemplu de proză scurtă integrată într-o structură narativă de mai mare întindere, lucru care dovedeşte câtă sevă narativă a extras Dan Lungu din povestirile sale de-a lungul anilor.

În ciuda succesului, deopotrivă de critică şi de public, al romanelor sale, sau poate tocmai de aceea, am considerat întotdeauna că proza scurtă este partea cu adevărat originală, împlinită şi rezistentă a literaturii lui Dan Lungu. Perspectiva pătrunzătoare asupra mediilor marginale şi sărace, nivelul profund de înţelegere a naturii umane în toate manifestările ei, uneori şi improbabile, interesul pentru personaje locvace şi pitoreşti, predilecţia pentru subiecte spectaculoase, uneori pline de cruzime, sau doar cu desfăşurare neaşteptată, naturaleţea oralităţii şi dexteritatea stilistică – toate acestea, deşi se regăsesc în abordări variabile şi în romanele sale, rămân imbatabile în densitatea şi concizia formală ale prozelor sale, în general scurte şi foarte scurte.

Aşa cum poetica realismului, atins de-o oarecare magie (balcanică?), practicată de Dan Lungu de-a lungul întregii sale opere se regăseşte într-o memorabilă metaforă într-una dintre prozele sale de început: „Realitatea i se păru un păianjen uriaş, cu picioare înalte şi fragile, segmentate, călcând strâmb pentru a merge drept. Realitatea devenise grea, apăsând parcă asupra minţii. Un elefant pe catalige, un elefant cu picioare de păianjen. Picioare gata să cedeze, rezistând, spre mirarea tuturor, graţie acelor încheieturi fragile, deosebit de mobile, numite amănunte. Pânze de păianjen şi picioare fragile, asta era lumea“. Privirea prozatorului interesat de detalii (când viaţa e compusă din amănunte, „centrul cunoaşterii e pretutindeni“) şi de manifestările nesigure şi impure ale realităţii conferă savoarea literaturii sale prin amestecul inefabil de umor şi cruzime, candoare şi cinism, maladiv şi absurd, nostalgie şi grotesc, banal, promiscuu şi miraculos al vieţilor mărunte, apăsate sau chiar strivite sub greutatea lumii.

Cu precădere în prima lui carte de proză scurtă, mediile surprinse de Dan Lungu sunt umile şi marginale, protagoniştii sunt tineri debusolaţi ori simpli muncitori şi pensionari însinguraţi sau inadecvaţi, vieţile curg mai degrabă în proiecţii mentale şi în afara moralei, iar scenele de viaţă, mici epopei cotidiene în vremuri de trecere, se desfăşoară, aparent, fără o însemnătate mai înaltă. În cea de-a doua carte de proză scurtă, privirea lui Dan Lungu se deplasează dinspre stradă, şantier şi cartier înspre apartamentele, birourile şi petrecerile clasei de mijloc, cu limbajul, preocupările şi moravurile specifice unei lumi ceva mai aşezate, dar nu mai puţin tulburate de existenţă.

Verva de povestitor a lui Dan Lungu, excelent ascultător şi observator al spectacolului realităţii, se datorează, în mod evident, şi preocupărilor sale sociologice. (Cristian Teodorescu, unul dintre cei mai buni autori de proză scurtă realistă de la noi, l-a numit „un Creangă şcolit la Sociologie“.) Sensibil deopotrivă la limbajul infantil, vagabonţesc şi cosmopolit, colportor de exprimări pitoreşti, ironii în argou şi vorbe licenţioase, Dan Lungu a demonstrat de la început o foarte bună priză deopotrivă la limbajul şi natura poveştilor de viaţă. Aşa se şi intitula un volum: Povestirile vieţii. Teorie şi documente (Editura Universităţii „Alexandru Ioan Cuza“, 2003), o carte teoretică însoţită de istorii orale culese pe tema vieţii de zi cu zi în întreprinderea socialistă, unde Dan Lungu îşi punea problema „uzului social al povestirii vieţii“. De altfel, tot el mărturisea într-un interviu că literatura l-a ajutat mult în înţelegerea şi practicarea sociologiei, că „simţul observaţiei dezvoltat prin scrierea prozei conferă o acuitate benefică în sesizarea elementelor pertinente ale contextului social“, aşa cum şi „modul de a privi şi de a reconstrui complexitatea lumii sociale oferă sugestii preţioase prozatorului“.

Dar fidelitatea cercetătorului n-a fost niciodată idealul prozatorului. Dacă un reportaj precum cel din Transnistria, relatare ce surprinde realitatea cu atributele unei scrieri absurde, era însoţit în varianta iniţială de un avertisment asupra „distanţei iluzorii dintre ficţiune şi realitate“, asta nu l-a împiedicat pe Dan Lungu să experimenteze fluxul monologului interior ori sintaxa fabulosului. Pentru unii va fi, poate, o surpriză.

*

A venit timpul, aşadar, să-l (re)descoperim pe Dan Lungu în cea mai bună formă a lui de prozator. Am selectat pentru această antologie ceva mai mult de jumătate din povestirile publicate în cele două volume de proză scurtă. De dragul autonomiei genului, am lăsat pe dinafară povestirile care au legături prea evidente cu romanele şi am adăugat o ultimă proză, apărută iniţial în revista Iocan, dar nepublicată până acum în volum. Închei această introducere cu convingerea mea dintotdeauna că proza scurtă contează enorm. Iar acest lucru i se datorează şi lui Dan Lungu.

Marius Chivu

Cheta la flegmă

Niciodată n-am înţeles de ce unele mame le pun copiilor mâna pe cap şi le ciufulesc părul; iar când am întrebat cu ochii holbaţi pe o tanti cât butoiul, ce se foia în faţa mea la rând, mi-a spus că atunci îi mângâie; şi, când am întrebat ce-nsemna că îi mângâie, mi-a răspuns că le pune mâna pe cap, aşa că m-am lăsat păgubaş de a înţelege tot felul de nimicuri. De mic am pus o mulţime de întrebări şi nu mi-a fost uşor să suport toate răspunsurile. Ori se hohotea pe seama mea, ori mi se spunea că nu mă priveşte sau chiar eram plesnit peste ceafă. Mama, o femeie care puţea a transpiraţie şi era mai tot timpul plecată, nu mi-a răspuns niciodată la întrebări. Tata vorbea atât de cleios, încât nu înţelegeam ce spune. Cuvintele abia se târau, băloase, strâmtorate în cerul gurii, şi ţâşneau ca nişte coji de seminţe. Mereu te scuipa cu ele, după ce gemea îndelung, de parcă le năştea sub limbă. Era îndărătnic în felul lui şi tot timpul matol. La doi paşi de casă era o crâşmă murdară, cu o baltă de pişat roşiatic într-o parte, scurs de la veceurile totdeauna prea pline. De acolo, o dată la două zile, îl aduceam cu căruciorul de butelie. Când mă luam cu joaca şi uitam, dormea afară fără să crâcnească. Venea dimineaţa înjurând, se arunca în pat ca o lehuză şi se văicărea de reumatisme. Altfel, era un om bun; dar era greu să-l prinzi altfel. Prima dată când am văzut cum se spălau cu adevărat nişte oameni, eram cu frate-miu şi cu Praştie la o vecină în grădină. Ne-am căţărat în nuc şi beleam ochii pe un gemuleţ prin care se observa tot. În familia cu pricina erau şi două fete, pe ele le aşteptam. Era secretul nostru, numai noi trei îl ştiam. Praştie era tipul cel mai grozav din mahala, avea doi dinţi lipsă şi se bătuse cu o grămadă de lume. Praştie era ascultat de toţi. Apoi venea frate-miu şi pe lângă el mă strecurasem şi eu. Dar mai ştiam câteva figuri grozave: Aţă – slăbănog şi lung de nu se mai termina, cu pumnul ca ghiuleaua; Plantă – mic şi slinos, mână de aur, degete de şopârlă şi gură spurcată; Nababul – flegmatic, cu mâinile crescute până la cot în buzunare, pe felie cu tot felul de pipiţe, care m-a învăţat să fumez.

Sâmbăta mergeam la film în nuc, fiecare cu craca lui. Stăteam serios şi atent, deşi de fiecare dată vedeam acelaşi lucru. Mie îmi plăcea aia mică, Dalia, cu ţâţuştele ridicate în sus şi părul negru prelins până la buric. Strălucea sub bobiţele de apă ca un robinet nou şi se freca cu buretele pe la subţiori, pe burtă şi între picioare. Odată a venit frate-miu cu un binoclu, pe care îl dădeam din mână în mână. Lor le plăcea de Lola, fata mai mare, dar mie nu-mi plăcea deloc, fiindcă avea părul cânepiu peste tot şi ţâţele mari cât un cap de copil. Eu eram răpănos şi nu mă spălam decât vara, la iaz. Nu mă băgasem niciodată într-o cadă aşa albă, ca Dalia, deşi tare mi-ar fi plăcut şi mie să mă bălăcesc şi să mă frec cu buretele… Aveam praf în cap şi solzi pe la glezne. Eram veşnic murdar pe la gură şi purtam tenişi jegoşi. Toate încălţările erau moştenire de la frate-miu, iar majoritatea erau deja făcute praf. Iarna era cel mai greu, căci vara ne descurcam şi desculţi. Într-o sâmbătă, frate-miu şi cu Praştie s-au cărat cu două haimanale pe câmp şi n-au vrut să mă ia şi pe mine. Mahalaua e chiar în buza câmpului, aş fi vrut să-i urmăresc, dar mi-era frică de bătaie. Mă moveau la milimetru pătrat dacă mă miroseau. Aşa că m-am furişat singur către nuc. Noapte de să-ţi bagi degetele în ochi şi eu stăteam cu gura căscată! Şi pe după cap, şi pe umăr, şi cu săpunul verde, şi cu ăla roşu, întindeam gâtu-n stânga, ba în dreapta, mă mutam de pe o cracă pe alta, era fascinant, strălucea ca un îngeraş, ca o diavoliţă, îmi plăcea cum îşi freca ţâţele şi pe deasupra, şi pe dedesubt, şi năstureii maronii… clăbuci mari, verzulii umpleau cada, camera, clăbuci creţi, creponaţi, luminoşi, şi ea plutea lenevoasă, cu carnea tare, sidefie, într-o permanentă mirare năstruşnică, cu picioarele lemnoase, piele fină şi umedă ca un bot de căţel…

Am bătut cu degetul în geam şi a ţipat din rărunchi, spărgând clăbucii dolofani, iar eu, dezmeticindu-mă, am tăiat-o prin grădini, prin locuri de mine ştiute, până în marginea imaşului cu iarbă scurtă. Răsuflam greu şi scoteam fum din toate rănile.

Când ieşea pe poartă, o dezbrăcam cu privirea şi-i simţeam mirosul în nări, mirosul acela de săpun rozaliu, o cunoşteam bine, avea o aluniţă mai sus de buric, deseori mă gândeam să mă duc şi să-i şoptesc la ureche: „Ce-ţi mai face aluniţa de deasupra buricului?“. Sau să-i povestesc totul şi s-o privesc până în adâncul ochilor. Aş fi aşteptat un surâs înlemnit, poate o privire-lamă zbârnâind pe lângă mine sau, strecurat, un zâmbet parşiv-neîncrezător. Bineînţeles, n-am făcut nimic din toate astea, m-am mulţumit să stau tolănit în şanţ, cu un fir de iarbă în gură, şi s-o dezbrac încet, ţoală cu ţoală.

În rest, eram de găsit oriunde nu te aşteptai, hălăduiam toată ziua nestingherit, nepăsător. Seara mă aciuam pe lângă gaşca adunată pe şanţ: Aţă, Praştie, Nababul şi toţi ceilalţi. Stăteam şi-i ascultam cum povestesc şi râd. Uneori mă hlizeam şi eu, alteori nu înţelegeam de ce îşi arată fasolele. Veneau şi fetişcane cu tot felul de nume scurte, Coco, Fifi, Mimi, Pipi, naiba să le ia, mereu zâmbăreţe, băieţii le ciupeau de ţâţe şi le ascundeau câte un pantof, le puneau să sară într-un picior, să toarne măscări şi să bea vin. Eu eram tot timpul cel trimis după udătură şi-mi părea bine, fiindcă n-aveam para chioară şi pe drum mai trăgeam câte o duşcă. Mă torpilam repede şi mă înghesuiam pe lângă fetişcane, ei râdeau de mine şi primeam numai castane: „Ia laba, puştiule, să nu mori!“. Îmi mai dădeau câteodată să beau până vomitam pe pantaloni. Mă duceam a doua zi la iaz şi-i spălam, îi frecam cu pietriş. Singurii mei pantaloni – scurţi şi zdrenţăroşi, de murdari nici nu mai spun. Tot seara, câteodată, cântam. Îmi plăcea teribil să cânt, de aceea răgeam că numai gura mea se auzea, mai ales când mă şi matoleam puţin. Trebuiau să mă plesnească peste muzicuţă ca să tac. Adormeam pe unde apucam, fără să mă întreb dacă e bine sau nu, simţeam pământul sub mine ca un plămân uriaş, ridicându-se şi coborând, ridicându-se şi coborând, ameţitor, şuierând din adâncuri, şi imaginile se încâlceau în creier, vedeam întâmplări, zile, figuri, vise frumoase cu salcâmi înfloriţi, înfulecam ca spartul flori mari, alb-gălbui, de ceară regească, de îmi ghiorăiau maţele sfâşietor, flori mari, gustoase, făceam în gură o spumă ca un lapte, pe care o înghiţeam hulpav, flămând, înghiţeam la salivă prin somn, de mă durea gâtul dimineaţa. Apoi vise urâte: o oaie răpciugoasă se scărpina de piciorul meu şi mereu senzaţia scârboasă de gunoi lunecând pe valuri de flegmă, de stomac răsucit, izbit dinăuntru cu un ciocan pneumatic, maluri gelatinoase prinzându-se într-un mototol universal, într-un vârtej de vomă în care dispar toate lucrurile…

Tata a murit într-un canal cu păcură, în gară. Era făcut muci, a alunecat şi s-a înecat. L-au scos prea târziu, înghiţise două kile de lichid negru. L-a adus mama într-un sac de rafie şi l-a frecat o noapte cu cărămida să se mai albească. La îngropăciune au venit câţiva beţivi care au ras tot ce era de băut şi au şters-o, nici n-au mai ajuns la cimitir. Eu, soră-mea şi cu frate-miu am mâncat la grâu fiert de ni s-au umflat burţile. Era grâu maşcat, cu bobul mare, gustos şi făcut cu zahăr vanilat. L-am studiat în spatele casei, după ce am vomat în cor toţi trei; niciodată nu mai mâncaserăm aşa mult. Pe tata nu l-a plâns nimeni. Mama a răsuflat uşurată că a scăpat de beţivan, că nu mai are cine să-i bea banii şi s-o caftească. Ea era singura din casă care muncea şi puţea îngrozitor a transpiraţie. Rude nu am avut niciodată. În general oamenii săraci nu au rude, însă eu am avut prieten un câine. Unu’ bătrân care abia se ţinea pe picioare, m-am împrietenit cu el pe malul iazului. Avea ochii blânzi şi blana lăţoasă, de culoarea ruginei. Noaptea dormea cu mine, mă încălzea la spate. Odată m-am trezit cu spatele rece. Mi-a părut rău după el, mai rău ca după tata. Tata nu mă încălzise niciodată la spate. L-am îngropat pe malul apei şi l-am vegheat toată noaptea. La un moment dat mi se făcuse frică, era pentru prima oară când simţeam ca nişte viermi pe şira spinării şi parcă un scâncet plăpând venea de undeva din adânc. Mi se ciulise părul pe spate, cu toate că nu credeam în prostii de astea. Atunci am privit apa, aşchiile de lună clătinându-se bete, ondularea şi a revenit senzaţia pe care o ştiam cu siguranţă de undeva, nu numai din somn. Până în zori am crezut că înnebunesc.

Straşnic îmi mai plăcea să umblu brambura, fără niciun Dumnezeu, să stau trântit pe spate şi să sug fire de iarbă. După moartea câinelui, vreo două săptămâni n-am mai dat pe la iaz, de aceea mă întâlneam mai des cu Petre, nebunul, care avea pantalonii prinşi cu sârmă şi se credea Dumnezeu. Îl ascultam cât îl ascultam şi, când mă plictiseam, îl înjuram şi plecam. Se uita lung în urma mea, cu o blândeţe de viţel în ochii rotunzi şi roşii ca ridichile. Îmi spunea cât de mult a muncit el ca să fie Dumnezeu şi cel mai tare o să-l pedepsească pe omul cu gard verde care îl plesneşte peste mâini când se întinde după cireşe. Vorbea blând ca un înger nătăfleţ şi se ridica puţin în aer, mai cuvânta, apoi se cobora înapoi lângă mine şi bocea. Atunci îi spuneam că e un Dumnezeu prost dacă plânge şi el îmi pupa mâinile. Îmi pupa mâinile şi mi le uda cu lacrimi. El n-avea casă şi mi-era milă, iarna îl mai ascundeam la noi fără să ştie mama. Toată lumea râdea de el, dar într-o toamnă a venit cu două frunze în mână, două frunze de nuc, mari şi lucioase, uite, ţine astea de la mine, ţine astea de la Dumnezeu, că eu mâine mă duc. Şi a doua zi, în mijlocul străzii s-a văzut o lumină mare care s-a rotit ca un vârtej drept în sus. Am povestit tuturor ce se întâmplase, le-am urlat ţopăind într-un picior, dar nimeni nu m-a crezut, au spus că-s ţăcănit de mic, probabil de foame. Am pus frunzele la icoană, în amintirea lui Petre nebunul.

Totul era formidabil în acel loc, se întâmplau o mie de lucruri pe zi, dacă ştiai să le vezi. Iar pentru asta îţi trebuiau o pereche de picioare zdravene, ochi ageri şi multă imaginaţie. Băieţii erau tandri şi parşivi, mereu hlizindu-se cu târfele lor, furnicile urcau în vârful firului de iarbă care le catapulta cu graţie în văzduh, bărbaţii leneveau sub viţa-de-vie, aşteptând să se coacă strugurii; femeile spălau pelinci, chiloţi şi ciorapi, dar sub toate acestea măcina putreziciunea.

Soră-mea şi-a pirdut virginitatea într-un lan verde de grâu. Frate-miu era în armată. Au luat-o Praştie şi Nababul, au dus-o cu zăhărelul, i-au promis că îi arată în câmp o bortă pe unde se ajunge în iad, se vede pe-acolo pucioasă şi foc, cum fierb cazanele cu smoală, o bortă pe care le-a arătat-o Petre, nebunul. Proasta, curioasă, a mers cu ei. Eu i-am urmărit, simţisem ceva. Ea tot întreba:

— Unde-i? Unde-i?

— Uite-acolo-i! i-a zis Praştie începând să o dezbrace.

Ea a ţipat şi au plesnit-o. Am sărit din ascunzătoare, vânăt de furie, dar m-au liniştit repede. Am auzit ca prin ceaţă ţipete scurte. Când m-am dezmeticit, ei plecaseră şi ea râdea ca tâmpita.

— Nu-i chiar aşa rău! a spus, numai că păşesc greu.

Aş fi bătut-o, dar eram sleit. Am scuipat şi m-am cărat repede. Totdeauna am crezut că femeile-s proaste, în afară de profesoarele mele, care ştiau carte, nu glumă! Dacă nu i-a spus ea mamei, de ce i-aş fi spus eu?

Toate îmi vin cu forţă în minte.

S-a spânzurat un bărbat în mahala.

Un vecin îşi prinde nevasta cu altul şi înnebuneşte.

Omul cu gard verde a tăiat cireşul, s-a plictisit să plesnească peste mâini.

Popa e prins făcând rachiu în clopotniţă.

Crescusem puţin şi păşeam fudul că făcusem dragoste. Priveam lumea de undeva de sus, de pe o cutie înaltă de gunoi, şi scuipam şmechereşte să văd încotro îl duce vântul. Ceva în viaţa mea se schimbase, eram mai parşiv, mai brutal, mai bărbat. Simţisem din plin gustul răutăţii, piciorul lui Praştie în fund, urlând: „Mai cu vână, nătărăule!“. Dincolo de toată umilinţa, eram fericit, puteam vorbi de femei, puteam râde cu toată gura la obscenităţi, cunoşteam secretul vieţii. Nu mă interesa cu cine împărţisem acea cunoaştere, ea era obişnuită, blazată, flegmatică, eu – emoţionat şi tremuram puţin, de aceea poate fusesem atât de mândru, că îmi învinsesem propria slăbiciune, înghiţisem cu curaj nodul din gât. Începusem să putrezesc ca toţi ceilalţi, să miros a viaţă adevărată şi toată lumea părea îngenuncheată la picioarele mele.

Ştiam că exist altfel, îmi venea să-mi scot pălăria în faţa mea. Crescusem în mine un altul, mai pur, care se scutura de mine cel dinafară ca de o crustă de balegă. Am simţit un val de nebunie care îmi ridica mizeria în gât. Toate buboaiele deveniseră răni vii. O întâmplare m-a adus în pragul disperării, după care viaţa mea s-a socotit după altă măsură.

Niciodată nu mai jucasem zaruri cu ei, îi priveam cu ochii filând şi inima bubuind. Nu îndrăznisem să le spun, mi-era frică de refuz şi ironie. Ei, cei mari, de-abia mă acceptau să privesc. Nu era un joc pentru puşti, puteai să-ţi prinzi urechile. Le-am spus şi au râs. Le-am mai spus o dată şi m-au privit miraţi. Îmi amintesc: am pierdut încălţările, sângele se urcase în cap, am pierdut cămaşa, pantalonii găuriţi şi m-au întrebat dacă mai joc. N-am şovăit deloc, am răcnit că „Da!“, nu mai aveam decât chiloţii pe care i-am pierdut tot atunci. Mă bâlbâiam de nervi, ei se rostogoleau de râs, smulgeau iarba cu mâinile şi îşi băteau joc de puţa mea. Le-am spus să joace pe datorie şi cineva a propus cheta la flegmă. Am jucat şi am pierdut. Am întins palmele căuş să fac cheta, ei hârâiau din tot pieptul, se scremeau, trăgeau vânturi, până scoteau o flegmă straşnică, galben-verzuie, vâscoasă şi mi-o tufleau, hohotind, în palme. După ce am strâns de la toţi, urma să mă spăl cu ele pe faţă, aşa era convenţia, dar stomacul meu răzvrătit a aruncat un jet de vomă verde şi lumea a început să se rotească, să se învârtă, ca în visul cu lumea prăbuşită într-un vârtej, totul plutea pe valuri galbene, sulfuroase, totul puţea groaznic şi eu apăream şi dispăream, priveam printr-o ceaţă grea ca şi ceara, înghiţind din gelatina sfârşitului lumii.

După care viaţa mea s-a socotit după altă măsură.

De-a întunericul
(după un tablou de Traian Mocanu)

Cel mai mult îi plăcea să stea în dulap. Era întuneric, mirosea a naftalină şi putea plânge când voia. Irina era proastă. Şi Camelia era proastă, dar altfel decât Irina. Când nu stătea în dulap, îi plăcea să se ghemuiască într-un colţ. Se lipea de cei doi pereţi şi îşi punea palmele la ochi. Se juca de-a întunericul. Nu, nu-i era frică de întuneric. Ziua îi era frică. Nu, nu frică, ci altfel. Nu ştia cum altfel, dar nu era ca atunci când vezi un peşte. Sau când te pune să mănânci. Ar fi respirat orişicât în urma maşinilor. Inhala mirosul de fum cu nesaţ, înfoindu-şi pieptul ca o vrabie care se scaldă în praf. Din praf făcea ness şi îl vindea sub balcon. Din pământ făcea cafea.

— Doriţi o cafea? o întreba pe Irina.

— Da, sigur că da!

— Atunci vino pe pătura mea!

Ea nu scuipa niciodată în cafea sau în ness aşa cum făcea Camelia, numai ca să râdă de tine. Ea scuipa doar aşa, fără să râdă. Şi nu spunea nimănui. Nu se lăuda. Numai ea să ştie. Peştele trăieşte în apă. Camelia era grăsună şi râdea toată ziua. Avea toţi dinţii şi transpira când sărea coarda. Se ivea o pată de umezeală la subţiori. Ei nu i-a spus de dulap, fiindcă era altfel de proastă decât Irina. Şi apoi era prietenă cu Veronica. Adică mergea la ea şi mâncau prăjituri. Veronica avea pătura sub nuc, la umbră. O pătură ruptă. Ea i-o decupase cu foarfecul, când Veronica era plecată după vanilie în parcul de joacă. Ea, Coca. Camelia, grăsuna, n-a spus nimic, deşi sufrageria rămăsese în paza ei. Camelia a râs. Ea întotdeauna ţinea cu cel cu care era atunci. Cum plecai, cum te uita. De asta îi plăcea Camelia. Şi Irina îi plăcea, dar altfel. Irina era la fel de slabă ca ea. Numai că era urâtă. Barza, atunci când a adus-o, a prins-o cu ciocul portocaliu drept de faţă. Era boţită ca un castel dărâmat. Mai ales, era de culoarea nisipului. Ei i-a dărâmat castelul o talpă mare cât un avion. De aceea nu-i plăcea la mare, fiindcă o certau dacă nu se băga în apă. Numai că ea toată ziulica s-ar fi îngropat în nisip până în vârful nasului. În apă întunericul era verde şi ud. Şi îi plăcea altfel de întuneric, luminos şi cald, foşnitor, pe care-l simţi în cerul gurii. Întunericul acela care te gâdilă ca apa minerală şi îţi dau lacrimile. Când te înţeapă mâinile şi picioarele, cum se întâmplă când fugi repede-repede. Or, întunericul acela nu era în apă. Apoi o certau fiindcă nu voia să mănânce. Nici măslinuţe, nici orez, nici sălămior, nici ouţ, nici nimica-nimica-nimica. Ei nu-i era foame niciodată şi nu-i plăcea la ţară. Dar o iubea pe Camelia, fiindcă ei îi era foame tot timpul. Chiar dacă nu aflase despre dulap şi nu i-ar fi spus nici dacă ar fi înecat-o cineva într-un butoi cu muci. Aşa a ameninţat-o Petrişor. Ea nu ştia decât că, dacă-i dă un pumn, îl face parfum. Petrişor venea rar pe sub balcon şi nu ştia decât să se dea mare. Că are multe jucării sau altceva. Dar habar n-avea să se uite la ceas şi nici să numere banii. Veronica îi dădea şi lui prăjituri. Cele roşii păreau cele mai bune. Dar ea nu călca pe la Veronica. Nicu i-a spus că părinţii ei ţin peşti. Nicu era coleg cu Cristi, Cristi era fratele Veronicăi şi era hoţ. Chiar ei îi furase aproape o mie de lei cu care ar fi vrut să cumpere două kile de carne macră pentru sărmăluţe. Fiindcă îşi propusese să facă într-o seară pe la opt un revelion. Să-i lase cu gura căscată. Aşa că a fost nevoită să-l lase pe Nicu să stea un sfert de oră pe pătura ei şi să-i dezbrace păpuşa. În schimb, s-a urcat în nuc şi i-a cules altă mie de lei. Îi plăceau banii de nuc, erau lucioşi şi zemoşi, cu nervuri la fel de puternice ca rădăcinile care sparg asfaltul. Sub o rădăcină de asta ar fi vrut să se joace de-a întunericul. Probabil era cu totul altfel acolo. O rădăcină din trotuar, aproape de maşini, să le simtă mirosul. Să se ghemuiască. Să închidă ochii şi să răsară soarele. Soarele ei, desenat pe pleoape pe dinăuntru. Cu căldura lui ca o pătură galbenă şi moale care se aşază pe pielea ta goală. Te gâdilă un pic şi îţi vine a râde. Mai ales când pătura îi mângâie fără să vrea puţa. Cineva trage pătura de pe tine, încet-încet, să nu simţi. Vrea să te lase dezbrăcată din motive pe care nu le ştii. Dar tu simţi cum pătura fâşâie pe piele şi te prefaci că dormi, că habar n-ai. Numai că, şmecheră, faci pătura mai lungă, lungă-lungă, fiindcă îţi place cum alunecă puţin zgrunţuros. Şi pătura nu se mai termină niciodată. Şi îţi vine a plânge de bine, de fericire. Numai să nu deschidă cineva uşa dulapului. Cineva c-o farfurie în mână şi un şorţ în faţă. Camelia n-ar fi înţeles niciodată astfel de lucruri, poate ar fi râs, de aceea ţinea la ea. Părinţii n-o forţau să mănânce, Camelia înfuleca singură. Numai ei îi lăsau cu porţia. În fiecare dimineaţă. „Ai grijă să termini!“ Ăsta era tata. Blând şi enervat. Ea se prefăcea că doarme. Când venea dimineaţa, i se făcea silă. Se încurca între lucruri şi oameni. Trebuia să-şi amintească de fiecare dată la ce serveşte fiecare. S-ar fi jucat toată ziua de-a întunericul, întunericul ei luminos şi bun. Mergea ca o păpuşă. Ea, Coca. Se izbea de colţul biroului sau de marginea uşii, scăpa ceaşca din mână. Nu ţipa. N-o durea. Loviturile ajungeau la ea printr-un pansament. Nici când îşi făcea aprozar sub balcon nu era la fel. Nicăieri nu era ca în dulap, nici măcar când îşi trăgea plapuma peste cap. De asta s-a ataşat de Irina, de Irina-găina, cum îi spuneau copiii de la ţevi. Dimineaţa se cuibărea sub plapumă. Cu tenacitate, astupa fiecare găurică, îndoind marginile în interior. De multă vreme nu mai făcea pipi în pat. De când n-a mai făcut pipi, a descoperit dulapul. Făcea pipi fiindcă visa că merge la WC şi face pipi. Când se trezea, nu-i venea a crede că-i ud. A stat şi s-a gândit şi a înţeles că păpuşa făcea pipi, nu ea. Păpuşa de pansament. Nu pricepea de ce toată lumea urlă la ea. Feţe desfigurate care se apropiau şi se depărtau ca acele arătări de pe luciul uşii de la dulap. Cu buze groase, cu ochi alungiţi, asimetrici, cu nasul umflat. În luciul uşii de la dulap era ea cu limba scoasă, cu mâinile fluturând în dreptul urechilor, cu capul cuibărit între umeri. Aşa o găseau cei cu care se juca de-a v-aţi ascunselea, când părinţii erau la serviciu. Ei îi plăcea pipiul cald fiindcă era galben. Pipiul rece era albastru ca cearceaful. Dar cel mai mult îi plăcea mirosul. Cât timp era cald, mirosea foarte frumos. De aceea făcea din plapumă un fel de cort în care stătea singură şi respira în voie. Dar mirosul nu ţinea foarte mult, fiindcă odată cu recele se schimba şi el. Dacă şi-ar fi înfăşurat strâns plapuma în jurul ei, ar fi ţinut mai mult cald, dar nu l-ar fi putut mirosi. Aşa că era mult mai bine în dulap. „Dacă nu mănânci tot, nu te mai scot niciodată în parc!“ Asta era mama. Mama ei. Mama Veronicăi ţinea peşti. Şi tatăl ei la fel. Într-un borcan mare, cu o bandă de cauciuc deasupra. Peşti verzi, roşii, galbeni, aurii şi de culori pe care nu ştia cum le cheamă. Nicu nu ştia. Nicu era prieten cu Cristi. Adică erau colegi şi a mers după radieră la el. O radieră chinezească, parfumată, de-ţi venea s-o mănânci ca pe lipici. Ea nu fura radiere. Mama ei nu striga tare, striga în şoaptă. Asta o enerva foarte mult. „Dacă nu mănânci…“ De ce nu striga tare? Altfel cum să-şi pună mâinile la urechi? La ochi? Degeaba punea mâinile la urechi, fiindcă auzea totul. Când punea mâinile la ochi, nu mai auzea nimic. Îi plăcea soarele ei desenat pe sub pleoape, catifelat ca un gălbenuş de ou, cald ca un pipi. Putea să se uite la el secunde întregi, fără să se plictisească, până trecea toată ziua. Se topea şi curgea în sus cu urechile vâjâind. „Tu şi numai tu eşti vinovată!“ Ăsta era tata. Cuvintele erau pentru mama. „Nu vezi, parcă eşti bătută cu leuca în cap!“ Ăsta era tot tata şi cuvintele erau tot pentru mama. „Of, Doamne Dumnezeule, cine te-a pus, tâmpito?“ Tot aşa. Câteodată mama plângea. Alteori ţipa, trântea uşa sau lua telefonul şi pleca în altă cameră. La telefon vorbea mult şi dădea din mâini şi fuma mai multe ţigări. La ea nu se uita, chiar dacă intra cu telefonul în camera ei. Da, îi plăcea mirosul de ţigară. Nu era chiar ca fumul de maşină, dar nu era rău. Naftalina îi plăcea cel mai mult. Numai când îşi amintea de mirosul ei, o lua cu ameţeală şi îi amorţeau mâinile şi picioarele. Ca atunci când te roteşti mult-mult cu mâinile întinse orizontal, când sângele se adună sub unghii. Totul pare desenat din linii puse una sub alta, mai scurte sau mai lungi, de diferite culori. A văzut într-o excursie cum se fac oalele de lut. Olarul a ieşit în poartă şi i-a primit cu mâinile amestecate într-un prosop. După aceea, cât le-a arătat cum se face, s-a murdărit din nou pe mâini. Era un olar tânăr, mai tânăr ca tata. Ea credea sau ar fi vrut să fie bătrân, cu părul alb şi cu barba lungă. N-a cumpărat nicio ulcică. A cumpărat o îngheţată de la chioşc. Mama striga în şoaptă, tata striga tare. Îi plăcea mai mult tata. Nu era un om rău, dar se enerva. Şi probabil avea o mie şi unul de motive să se enerveze, fiindcă o făcea zilnic. Mama striga încet, de parcă să n-o audă lumea că strigă. Când era numai cu Irina şi Camelia, îşi ducea mâna la gât, băga degetele în cele două adâncituri, strângea şi o imita: „Să mănânci tot! Să mănânci tot! Să mănânci tot!“. Fetele se prăpădeau de râs. Camelia râdea cel mai tare, cu gura până la urechi. Dar Irina râdea cu lacrimi şi asta o impresiona. Irina era urâtă şi avea vânătăi. Când venea beat, tatăl ei o bătea cu furtunul de tras vinul, pe care-l ţinea în bufet, după colecţia de ziare. Asta nu se întâmpla foarte des, cam o dată pe lună. Irina nu voia să povestească, dar povestea mama ei pe la toate vecinele din cartier. „Ai auzit, dacă nu mănânci, o s-o iei ca Irina, cu furtunul.“ Dar pe ea n-o bătea niciodată, ştia asta. Doar strigau din când în când la ea, când îşi aduceau aminte. De cele mai multe ori uitau că există, chiar dacă era prezentă. Când lua bătaie, Irina nu voia să se joace. Stătea pe margine şi se uita, cu capul lăsat într-o parte ca găinile bolnave. Se uita şi nu zicea nimic. Uneori se mai rezema de-un copac. Pe pătură nu se putea aşeza. Şi nu se plângea nimănui. Nici ei, care credea că-i este prietenă. O singură dată i-a povestit, fără să plângă, ca şi cum ar fi povestit un film. Era spre seară, îşi strângea produsele din galantar când Irina s-a oprit acolo, sub balcon, şi a ajutat-o. I-a vorbit despre furtun, despre cum o pune pe genunchi şi ce-i spune. Din când în când o pufnea râsul. Era uimită că Irina poate să râdă de asta şi nici nu era sigură că râde de-adevăratelea. Poate râdea numai aşa, ca să nu râdă alţii de ea, să râdă ea prima. Oricum, s-a simţit obligată să-i spună şi ea un secret, căci aşa e între prietene. I-a mărturisit atunci că nu mănâncă niciodată ce i se lasă dimineaţa pe masa din bucătărie. O invită pe dolofana de Camelia şi o îndoapă cu mâncare. Camelia mănâncă tot, ba se linge şi pe degete. Şi un rahat de i-ar da, tot l-ar mânca. Înainte de a-i veni ideea cu Camelia, vărsa laptele la chiuvetă şi ducea sendvişurile la tomberon. Câteodată le arunca pe geam. Întotdeauna mâncarea i s-a părut greţoasă. Mâncarea era pentru păpuşă, nu pentru ea. Ei îi plăcea să zboare, să meargă în sus, să-i amorţească mâinile şi picioarele, să se învârtă. Să se zbenguiască. Dacă mânca, nu mai putea face nimic din toate acestea. Mergea ca o păpuşă şi mirosurile ei preferate o făceau să vomeze, iar soarele ei se învineţea ca un gălbenuş de ou stricat. După aceea Irina n-a mai povestit niciodată de tatăl său. Au rămas din nou prietene. A mai venit pe la ea la aprozar. I-a vândut cireşe, vişine, caise, mere, pere şi prune. A venit şi la modă, cu Camelia. Moda era numai dimineaţa, când mama era la frizerie şi tata la abator. Se întorceau pe la trei, trei şi jumătate. Camelia adora să se joace de-a v-aţi ascunselea. Tata era inginer. „Şi ce dacă eşti inginer?“, striga şoptit mama. De aici a aflat prima dată. Nu toţi taţii erau ingineri. Tata lui tata era ţăran. Ei nu-i plăcea la ţară, cu toate că unele animale o fascinau. Nu porcii. Nici oile. Mieii. A fost dezamăgită când a aflat că mieii sunt oile mici, oile-copii. Şi caii. Mici sau mari, nu conta. La început a crezut că de-a v-aţi ascunselea e acelaşi lucru cu de-a întunericul. N-a ştiut dacă să se bucure sau să se supere că şi alţii joacă jocul ei. Oricum, s-a dus la colţul ei şi şi-a acoperit ochii cu palmele. Au găsit-o imediat şi au râs de ea. I-au explicat că trebuie să se ascundă, să n-o găsească nimeni oricât ar căuta-o, să se pitească undeva şi să tacă chitic. Deşi ştia o mulţime de locuri unde n-ar fi dibuit-o nici dracul, nu înţelegea de ce trebuie să stea ascunsă. De ce să n-o găsească? Ar fi putut să se bage în aspirator, după sticla de lapte sau într-un buzunar la o haină. N-ar fi găsit decât păpuşa de pansament. Dar de ce să facă asta? De ce să umble ceilalţi după ea? De-a întunericul nu puteai să-l joci decât singur. Era mult mai frumos. Dar Camelia nu voia să se joace de-a moda dacă nu făcea o ascunsa înainte. Nici Irina nu se ascundea, dar Cameliei nu-i păsa. Nu, nici pe departe. Punea capul pe uşa frigiderului, număra până la zece, trăgea cu coada ochiului şi, cine nu era gata, îl lua cu lopata. Pe ea o găsea de fiecare dată în faţa dulapului, privind. Îi auzea paşii de elefănţel voios zdupăind pe hol, auzea uşa deschizându-se şi pe Camelia exclamând: „Aha, aici erai?!“. Se îmbujora de plăcere, făcea o piruetă şi zdup-zdup se întorcea la frigider să scuipe pentru ea. Era fericită şi transpirată. Zdup-zdup, zdrang uşa la dormitor, „Aha, aici erai!“, zdup-zdup şi scuipa şi pentru Irina. Irina era de fiecare dată în dormitor, ghemuită în fotoliu şi privind la televizor. „Mai jucăm o tură, fetelor?“ Dar nimeni nu-i răspundea. Ea înţelegea că da: unu, doi… trăgea cu coada ochiului şi lua cu lopata. Zdup-zdup: „Aha, aici erai?!“. Fericită de fiecare dată. Cu toţi dinţii. Irina n-avea voie la televizor decât rareori. Nici de-a moda nu se omora. Îmbrăca un halat de casă şi se băga din nou în fotoliu. Prefera halatele matlasate. Când o chemau, venea la piruetă. Spectacolul era în hol. Camelia aplauda. Apoi o ajuta să se schimbe. Cel mai mult preţuia rochiile de seară.

— Îţi stă bine, Coca!

Rochii grele şi lungi, cu trena până în uşa dormitorului. Rochii moi, de catifea, care te electrizează când le mângâi. Şi pantofi lucioşi, cu vârful ascuţit, puţin cam mari, e drept. Rochii care foşnesc, fără să se audă, clipocesc în palmă, se gudură pe lângă picioare. Negre şi călduţe, pufoase că-ţi vine să faci pipi când le îmbraci. În ele puteai să pluteşti, să-ţi amorţească mâinile şi picioarele, să te înţepe în cerul gurii ca de la apă minerală. Pantofi uşori, înalţi, care merg singuri. I se usca gâtul. Îi tremurau picioarele. Se strângeau în braţe. Strângea rochia în braţe. Dacă ar fi fost singuri, şi-ar fi pus mâinile la ochi şi ar fi plâns. Se simţea aproape la fel ca în dulap.

— Ţi-e rău? Coca, ce ai, ţi-e rău?

Cu faţa albă, fără sânge, trebuie că-i stătea bine. Sângele fugise tot în degete, înţesat de ace. Se încurcase în rochie. Se înfăşurase ca un bandaj negru în jurul ei. Un toc s-a rupt.

— Vai! Vai, ce-o să zică mama ta?! Eu plec acasă, plec chiar acum.

Nu-şi putea scoate mâinile. O durea glezna. Şi umărul. Ceva se încolăcise în jurul gâtului. Ceva subţire şi rezistent. Auzea televizorul. Auzea frigiderul.

— Să nu-i spui că am fost şi eu aici.

Auzea telefonul. Auzea liftul. De ce să-i spună? Cui să-i spună? Veronica avea un peşte pe pătură. Auzea ceasul. Avea prăjituri roşii aduse tocmai de la gară. De Cristi, într-o pungă de plastic. Culese de lângă vagoanele cu cărămidă. Dar cine putea ajunge până la gară? Aprozar ca ea n-avea nimeni. Nici pere, mere, piersici şi caise ca ea. Auzea apa. Auzea inima, Irina-găina cotcodăcea şi mânca grăunţe de aur. Trebuia să facă ouă de aur, altfel lua bătaie. Găinile la ţară mănâncă rahatul din dosul şurii. Le-a văzut ea. Ea cu ochii ei. De undeva de sus. Acolo nu sunt maşini. Nu, nu sunt trotuare. Copacii au rădăcinile în pământ. Auzea inima. Auzea sângele. Ce bine era în dulap! Da, ce bine era în dulap! Nu mirosea a benzină, a fum. La ţară. N-aveau ţeavă de eşapament. Mirosea a baligă. A iarbă. A oaie. Puţea! Ei îi plăcea pe bancheta din spate a maşinii. Cu nasul turtit de geam. Sau covrigită, cu genunchii în gură. Mirosind a benzină. Cu inima maşinii bătând repede-repede. Speriată. Cu copiii de la ţevi, dincolo de blocurile cu zece etaje. Să le dea o palmă să-i facă pastramă. Să ţină mingea în braţe. Să-i sugă bulinele. Să-şi bage mingea în burtă şi să umble grasă. Să râdă. Să-şi înfunde mâinile în haina de blană. Să-şi bage nasul în buzunare. Să miroase naftalină. Pastilele alea mari şi umflate. Mentosanele de naftalină. Umflate ca biscuiţii în lapte. Auzea inima. Uşile trântite. Ţipetele în şoaptă ale mamei. Parcă avea vată în gură. În dulap întunericul era bun. Acolo era şi steaua ei. „Fiecare om are o stea, ghici care e a ta.“ Aşa povestea copilul roşcat, arătând cu degetul în sus. Afară stelele erau aurite. Prea multe. Copilul roşcat o vedea pe a lui. Le-o arăta de fiecare dată. O ţinea în vârful degetului, în echilibru. Toţi stăteau cu gura căscată. Îl invidiau. Ea avea un aprozar. Veronica avea prăjituri. Şi ea avea un soare şi o stea. De ce n-o arăta? Erau în dulap. Au râs. Căci nimeni n-o credea. Îi era frică. La început. Dacă închide ochii, răsare soarele. Odată cu mirosul de naftalină. Îşi bomba pieptul, apoi îşi strângea burta. Respira adânc. Stelele sunt nişte găuri în cer. Dincolo de ele stă Doamne-Doamne şi se uită la oameni. Fiecare om e cu găuricea lui. Doamne-Doamne se uită ca prin vizor. El vede tot ce faci. Dincolo de ele e soare şi e bine. E ca la mare. De aceea stelele lucesc, fiindcă noi vedem lumina de dincolo. Când omul moare, steaua cade. Doamne-Doamne închide găurica. Pune căpăcelul pe vizor. A văzut tot ce-a făcut omul. Aşa că nu mai e nevoie de ea. El se poate uita prin toate găurelele deodată, fiindcă aşa poate el. S-ar putea să aibă mulţi-mulţi ochi, dar nimeni nu ştie. Poate nu are decât unul. Unul şi bun. Îngerii stau în bănci, ca la şcoală, şi scriu. Fiecare are catastiful lui, fiindcă fiecare răspunde de câte un om. Când omul moare, dacă e mai tânăr, are mai puţine catastife, dacă e mai bătrân, are mai multe.

— Cum? Câte pagini are un catastif?

— Cam o mie, o mie cinci sute de pagini. Cam uite-aşa-i de gros…

Şi băiatul roşcovan le arăta cât e de gros. Ea nu le-a spus nimic de păpuşa de pansament. Nici de călătoriile ei. Nici de fricile şi bucuriile ei. Nu i s-a întâmplat niciodată să o descopere cineva. Mama sau tata. Când ea se băga în dulap şi pleca. O prindea de capătul bandajului şi trăgea cu forţă. Auzea respiraţia. La început mai încet, apoi din ce în ce mai repede. Cum făcea olarul. Păpuşa se destrăma şi ea reuşea să zboare. Auzea inima. Să se zbenguiască. N-o mai putea prinde nimeni. Iar dacă din întâmplare cineva, mama sau tata, ar fi deschis uşa pentru vreo haină, cu siguranţă nici n-ar fi zărit-o. N-ar fi văzut absolut nimic. Numai o singură frică rămânea, una cât un bob de mac: să nu bage cheia în uşa şifonierului cineva – mama sau tata – şi să-i stingă steluţa.