© 2018 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7316-2

ISBN PDF: 978-973-46-7317-9

ISBN print: 978-973-46-7327-8

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă : Franz Sedlacek (1891-1945), Apropierea furtunii (1936, detaliu)

Foto autor : din arhiva personală

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

DAN STANCA s-a născut pe 30 septembrie 1955. A debutat editorial cu romanul Vîntul sau ţipătul altuia în 1992. Pînă în prezent i-au apărut 25 de romane, printre care Domnul clipei (2000), Mut (2006), Noaptea lui Iuda (2007), Craii şi morţii (2012), Boala şi visul (2013), Înaintemergătorul (2016), Anii frigului (2017), Cum mi-am distrus viaţa (2017). A fost recompensat cu: Premiul Uniunii Scriitorilor din România (Apocalips amînat, 1998; Drumul spre piatră, 2003; Boala şi visul, 2013; Ghetsimani ’51, 2016); Premiul Asociaţiei Scriitorilor din Bucureşti (Domnul clipei, 2001; Cei calzi şi cei reci, 2009); Premiul Fundaţiei „Flacăra“ (Ritualul nopţii, 1999); Premiul revistei Ateneu (Noaptea lui Iuda, 2008).

Prolog

Mâine pe vremea asta nu o să mai fiu… Îmi vine să râd, fiindcă, de fapt, nu pot crede, dar aşa va fi. Mâine pe vremea asta nu o să mai fiu, şi tot mâine e ziua naţională, 1 decembrie… Vai, şi ce tânără sunt, am doar douăzeci şi unu de ani, poate ar merita să mai trăiesc, Labiş însă a murit la aceeaşi vârstă, cine a fost Labiş ăsta? Am auzit de el, dar mare lucru nu ştiu… Cred că era de o vârstă cu bunicul sau pe undeva pe acolo… Tata mi-a spus câte ceva, dar nu am ţinut minte. De fapt, nu ţin minte nimic, am opt clase, prin liceu abia m-am târât, nu mi-am luat bacalaureatul şi nici nu am chef… Ce să zic de facultate? Atunci de ce dracului să mai fac umbră pe pământul ăsta? Viaţa îţi creează obligaţii şi eu nu vreau aşa ceva. Nu vreau să transpir, să mă spetesc, să-mi distrug nervii pentru a găsi un loc de muncă, la ce bun toată canonirea asta? Iar apoi, logic, să mă mărit, să-mi întemeiez o familie, ce corvoadă, ce mizerie, ce inutilitate! Oricum, virgină nu mai sunt, dar nici sexul nu mă mai interesează. Mi-a tras-o un nenorocit, dracu’ să-l ia, nu am simţit nimic şi atât de lene mi-a fost pe urmă să-mi pun chiloţii, încât el, idiotul, s-a aplecat să mă ajute şi i-am dat un şut direct în bot, du-te dracului, boule, şi s-a dus. M-am temut c-o să mă ia la bătaie, dar a şters-o ca un laş şi dus a fost… Aşa am rămas găurită şi cu sufletul vraişte… Nu e de ajuns ca să mă satur de viaţă? Dar, deşi mi-am propus de atunci să nu mai am de-a face cu vreun alt dobitoc şi să nu calc iar greşit, am zbârcit-o a doua şi a treia oară, iar de data aceasta era s-o încurc rău de tot. Am bănuit că ceva nu e în regulă şi, cu bani de la tata, m-am dus să-mi fac analizele. Scăpasem de SIDA, dar m-am ales cu un sifilis de toată frumuseţea, pentru care trebuia urgent un tratament dur, antibiotice, regim alimentar, ce mizerie, îmi venea să-i scot ochii bestiei care mă pricopsise cu aşa o belea, dar de unde să-l mai iau pe animal? Şi-a schimbat numărul de telefon şi nici nu ştiu dacă era numele lui adevărat acela cu care se prezentase. Oricum, avea o viclenie a maturităţii căreia nu am putut să-i vin de hac. M-a păcălit, mi-a tras-o hoţeşte, iar apoi s-a conformat principiului „fute şi fugi“. Prinde orbu’, scoate-i ochii! Dă-l dracului, dar de unde mai fac rost de bani? Cu ai mei nu mă înţelegeam deloc, adică cu tata şi cu bunica… Mama îşi pusese coada pe spinare şi ajunsese prin ţări străine. Nemaifiind deloc în apele mele, nu puteam sta mai mult de un ceas acasă şi o luam din nou pe coclauri… Ardeam toată ziua gazul prin localuri şi trăgeam de o cafea cât puteam, fiindcă o a doua nu-mi mai îngăduiam să comand. Simţeam însă că o soluţie tot s-o găsi. Simţeam aşa cum afară, când se strică vremea, dacă adulmeci, percepi curenţii atmosferici aducători de ploaie sau chiar de lapoviţă. Aşa stăteam şi eu pe un scaun şi studiam fiecare client care intra acolo. Nu aveam de gând să fac prostituţie, ceea ce până la urmă ar fi fost previzibil şi de la sine înţeles. Aceasta nu din motivul că aş mai avea o ţâră de respect faţă de persoana mea, dar sunt sigură că nu mi-ar plăcea şi chiar m-ar dezgusta faptul de-a trece de la un bărbat la altul. În scurtă vreme m-aş degrada ireversibil şi aş ajunge o babetă timpurie, la care n-o să se uite decât perverşii. Dar, dacă nu pot practica prostituţia, ce-mi rămâne? mă tot întrebam şi-mi munceam mintea pentru a găsi un răspuns… Figură de cerşetoare nu am, oloagă nu-s, nu-s nici chioară, dar cracii nu-i mai desfac… Atunci cum să fac rost de bani, cum să-l conving pe cetăţeanul cu care am un schimb scurt de priviri să vâre mâna în buzunar şi să scoată de acolo bancnotele jinduite? Pe de altă parte, ştiam că trebuie să arăt cât de cât provocator. Am învăţat şi eu, deşi mare experienţă de viaţă nu am, că o femeie ştearsă e cel mai trist peisaj din univers. Nu se uită nici dracu’ la ea şi-şi dă duhul fără să fi auzit măcar o întrebare de felul: bună, dragă, ce faci? Ăla şi-a şi luat faţa de la tine, dar ai rămas cu o bucurie cât de mică, aceea că cineva, totuşi, ţi-a acordat puţină atenţie. Dacă nici atât nu capeţi, atunci de ce, mă-sa-n cur, să mai pierzi vremea pe aici? Ca să combat din capul locului o asemenea situaţie, m-am decis să nu ies din casă oricum. În cafeneaua unde intram, lumea mă ştia şi-mi zâmbea cu simpatie. Mai primeam, pe lângă ce comandam eu, şi din partea casei câte ceva, o apă cu bule, cam atât, dar important era să trag de timp şi să-mi lungesc şederea. Poate, cine ştie, s-o ivi vreo şansă… S-a ivit şi totul era ca-n film, ca-ntr-o poveste furată dintr-o carte de duzină, dar care aplicată în viaţă dă roade. Nu am fost abordată de un bărbat, ci de o femeie. Doamna se aşezase la o masă în diagonală faţă de cea la care mă aflam eu. Să fi avut vreo 40 de ani, foarte înţolită, se vedea de la o poştă că are bani şi nu s-ar uita la câteva sute. Instinctul mi-a spus că e omul meu şi că trebuie să mă agăţ cu dinţii şi cu ghearele de ea, ca să nu fugă şi să nu o mai văd. Nu aveam voie să ratez un asemenea chilipir, nu aveam voie, Cel de sus nu-ţi dă de două ori, ai pierdut, te uită pe urmă până la judecata de apoi, dar ce puteam face? Cum să-i atrag atenţia? Ce exhibiţie să prestez ca să se uite în direcţia mea? Nu a fost necesar nimic din toate acestea, deoarece cucoana, după ce a primit cafeaua şi un păhărel de coniac, şi-a mai frecat puţin bucile de scaun, după care s-a ridicat şi, nu-mi venea să cred, a venit direct spre mine. Distanţa nu era mare, dar mie mi se părea că sunt kilometri de străbătut. Pe măsură ce se apropia, pe faţă i se şi desena un zâmbet cald, îmbietor, prin care voia să-mi câştige încrederea.

Acum, după ce episodul respectiv a luat sfârşit, înţeleg că nu venise ea la întâmplare, cineva îi şoptise ceva la ureche şi o informase că acolo, în cafenea, e o tânără care, la o adică, îi poate fi de ajutor. Despre ce ajutor putea fi vorba nu-mi dădea prin cap. Şi, într-adevăr, totul era ca-n film. Probabil că alta în locul meu ar fi repezit-o de nu s-ar fi văzut. Deci e clar că ea ştia că sunt ca vai de capul meu şi deci am nevoie de finanţare. Ce mai tura-vura, vedea în mine tot un fel de prostituată, dar scopul urmărit era mai subtil, ceea ce în prima clipă m-a şi făcut să nu înţeleg ce-mi cere. De aceea am rugat-o să repete, fapt iarăşi destul de neplăcut şi care, la urma urmei, putea să-i dea de înţeles că nu aş fi atât de descurcăreaţă pe cât îşi închipuia ea. Cu alte cuvinte, ea mă abordase fiindcă avea o părere bună pe care nu trebuia să i-o stric. Imediat am înţeles cum stau lucrurile. Când a scos din geantă fotografia, era limpede ce vrea şi, uitându-mă cu atenţie, l-am şi recunoscut pe bărbatul din poză. Venea des în cafenea, bea ceva, îşi arunca ochii pe o gazetă, părea şi plictisit, şi grăbit, ceva combinat, oricum, niciodată nu-mi aruncase vreo privire şi cred că nici nu observa că aş fi şi eu pe acolo. Atunci cum să fac ce-mi cerea cucoana, adică soţia individului? Dacă până atunci omul nu avusese ochi pentru mine, cum să-l seduc? Că doar asta-mi cerea cucoana bolnavă de gelozie şi care, ca un ipohondru, are nevoie să se drogheze în continuare cu boala. Dar şi banii îmi făceau cu ochiul, că doar serviciul respectiv nu l-aş fi făcut pe gratis. Era clar că vede în mine o târfuliţă şi, în concluzie, îi sunt necesară. Nu am refuzat-o şi am primit oferta. Nu m-am sfiit şi i-am cerut un avans. Cucoana nu a stat pe gânduri şi a deschis poşeta, din care a scos… Mi se holbaseră ochii încercând să număr hârtiile înainte de-a ajunge în posesia mea. A văzut ce lacomă sunt şi mi-a zâmbit la fel de cald, dar mie mi se făcuse deja scârbă de ea. Doar că mâinile îmi tremurau. Când mi-a dat patru hârtii de 50 de euro, m-am micşorat, adică de la sine am făcut gestul de plecăciune faţă de mărinimia stăpânului.

— Mai primeşti încă pe atât dacă îmi povesteşti…

Puteam să-i fiu copil, dar a vorbit gura fără mine şi am întrebat-o de ce face lucrurile astea, că, dacă nu mai are încredere în soţul ei, atunci e cazul s-o termine cu el, simplu ca bună ziua, de ce mai are nevoie de aşa-zise dovezi? În clipa aceea deja îmi încolţise în minte planul. Nu am făcut prostituţie şi nici nu o să fac. Acum, când ştiu că mâine pe vremea asta nu o să mai fiu, chiar că treaba aceasta nu are cum să mă ispitească, dar atunci la bani nu puteam să renunţ şi, dacă muierea e proastă, de ce să nu profit de pe urma prostiei? Aşa că am profitat şi astfel mi-am pus la bătaie toată inteligenţa şi fantezia ca să inventez o sumedenie de situaţii care de care mai excitante. Am scornit tot, am făcut, ha, ha, literatură, am văzut-o pe cucoană cum se înverzeşte, se îngălbeneşte, cum îi curg balele, la un moment dat, acolo, de faţă cu lumea, în cafenea, şi-a vârât o mână sub fustă. Se masturba nenorocita fiindcă presupusa amantă a soţului ei îi relata cu lux de amănunte ce face cu bărbat-su… Adevărul e că şi pe mine mă excita povestea, cu atât mai mult cu cât banii curgeau gârlă.

— Dar nu te plăteşte şi el? m-a întrebat ea, prilej s-o plesnesc, spunându-i că nu mi-a dat nici un leu, fiindcă ne iubim, iar eu de la bărbaţii de care sunt îndrăgostită nu cer nici un ban.

Asta a fost o lovitură sub centură şi am văzut-o înfrântă, dărâmată, doborâtă, ce să-ţi fac, drăguţă, tu ai vrut aşa ceva…

— Cum? Te iubeşte?

— Normal, e îndrăgostit lulea de mine – şi atunci am forţat nota, cred însă că am greşit –, din câte îmi dau seama, o să ceară divorţ…

S-a ridicat idioata de la masă şi abia a mers până la ieşire, menţinându-şi un echilibru precar, fiind de mirare că se mai poate ţine pe picioare. Ironia e că, dacă ar fi dus-o mintea şi doar o ţâră, ar fi pus la îndoială cele spuse de mine, ar fi putut să mă întrebe ceva în legătură cu profesia soţului, ceva, orice, un ricoşeu, un cârlig – deşi omul putea să nu-mi spună cu ce se ocupă sau să mintă –, în felul acesta m-ar fi lichidat, deoarece, oricât aş fi inventat, să ghicesc ce serviciu are un om cu care de fapt nu vorbisem niciodată, darămite să mai fac şi sex, ar fi fost, logic, imposibil. Şi m-ar fi prins dumneaei cu minciuna… Dar nu i-a dat prin cap. De fapt, tâmpita avea nevoie de suferinţa aceasta. Era o perversă, o masochistă, o jigodie care-şi face rost de satisfacţii din chestii de care restul lumii se păzeşte. Şi atunci cum să n-o storc de bani? Şi am stors-o până în clipa în care, fiind la masă cu ea, s-a nimerit, fir-ar să fie, ca în cafenea să intre el, soţul. A venit rândul meu să mă fac verde la faţă, ştiind că până aici mi-a fost. Nu a trecut decât un minut şi adevărul a ieşit la iveală. Am fugit de mi-au scăpărat călcâiele. Mi-era frică să nu fiu luată la bătaie. În fine, erau ei oameni civilizaţi, dar are şi bunul-simţ limite şi, când descoperi că o pramatie şi-a bătut joc de tine, nu mai stai pe gânduri şi treci la fapte. După ce am alergat vreo două sute de metri, m-am oprit ca să-mi trag sufletul. Nu venise nimeni după mine. De fapt, eram o escroacă, dar orice reclamaţie la poliţie din partea lor ar fi fost însoţită de o aură a ridicolului căreia nu ar fi putut să-i facă faţă. Orice agent de doi bani s-ar fi amuzat pe seama prostovanilor avuţi.

— Stimată doamnă, aţi fost înşelată, dar vina dumneavoastră o purtaţi, nu fata. Ea a profitat şi atât, doar nu v-a băgat mâna-n buzunar…

Nu mi-o băgase, nici bărbat-su nu-mi băgase nimic, iar de pe urma cacealmalei mă alesesem cu bani frumoşi, pe cucoană cu siguranţa că soţul nu o înşală, ce mai, toată lumea mulţumită, mai puţin el, şi nefutut, şi cu o gaură în buget făcută de fraiera de nevastă-sa, să râzi de să crăpi, dar nu am mai râs…

Străbunicul

Profesorul de literatură română Nichifor Bianu, originar din vechiul judeţ Vlaşca, acolo unde cu vreo zece ani înaintea lui venise pe lume ţăranul Ion Dobre, care îşi va schimba numele în Nichifor Crainic, nume de la care şi el avea să se inspire, fiindcă nu-i plăcuse să-l cheme Marin Bolborocea, nu va şti că după un veac de la naşterea sa orizontul lumii create va fi îmbogăţit cu o nouă făptură, strănepoata lui, Andreea Bianu Meinhof, care va avea parte de un destin atroce, neanticipat de nimeni, nici chiar ursitoarele de la căpătâi nu ar fi descâlcit iţele, cu atât mai mult străbunicul ei. Născut în 1899, era de un leat cu G. Călinescu. Acesta din urmă venise tot atunci pe lume şi, mic, nu avea la rândul lui de unde să ştie ce destin uluitor îl aştepta. Zodia Gemenilor care-l patrona murmura însă stihuri sibilinice, citite doar de cei mai studioşi îngeri. Soarta lui Călinescu era scrisă într-o mare depărtare, iar concretizarea ei pe pământ a fost doar o chestiune formală. Gloria cuiva se adapă însă din anonimatul celui de lângă el. G. Călinescu nu i-a dat niciodată atenţie acelui Bolborocea, născut tot la câmpie, care avea să termine tot Facultatea de Litere şi chiar va face parte din grupul studenţilor eminenţi. Dar, spre deosebire de viitorul mare critic şi istoric, sufletul omului era în război permanent cu cuvintele pe care le considera necinstite. Dorea să scrie tot o istorie a literaturii române, dar altfel, şi se gândea că poezia e cel mai frumos drum spre Dumnezeu, spre ţară, spre frumuseţile naturii, spre ceea ce cunoaşte omul adus pe pământ. Pe 1 decembrie 1918 avea 19 ani şi a trăit din toţi rărunchii fericirea de-a vedea ţara întregită. Cu doi ani în urmă, în momentul intrării în război, regretase că nu e încorporat şi trebuie să stea alături, în vreme ce alţi tineri se duc la oaste şi-şi vor da viaţa pentru neam. Nu că ar fi dorit neapărat să moară, dar încă de pe atunci considera că omul nu poate trăi doar pentru bunăstarea proprie şi, dacă e om, şi nu simplu mamifer, atunci se poate înrola în beneficiul unei cauze nobile. De altminteri, tot sudul României fremăta atunci, vibra, era ca un instrument cu un milion de corzi care, ciupite toate, produc un sunet insuportabil. Dar tocmai de aşa ceva avea el nevoie, de vibraţia a mii şi mii de harfe care l-ar fi proiectat pe o orbită supraomenească. Tot atunci a şi intrat la facultate, Facultatea de Litere şi Filosofie, şi era atât de fericit, încât nu-şi mai încăpea în piele. Nu-i convenea însă filosofia, fiindcă i se părea ceva dubios, în sensul în care, despicând gândul, îi taie omului bucuria de-a fi. Literele îi erau însă cele mai dragi, deoarece toate, ca nişte mirese, fugeau spre alesul inimii, cine altul decât el, cititorul devotat, îndrăgostit de Alecsandri, Coşbuc, Vlahuţă, răsuna şi goarna lui Goga – Eminescu i se părea cam trist –, de poeţi care preaslăveau frumuseţile patriei şi faptele de arme ale înaintaşilor sau, dacă făceau filosofie, aceasta nu neliniştea pe nimeni, fiindcă era tot o formă de a-şi exprima iubirea faţă de meleagurile natale.

Fiu de ţăran, Nichifor Bianu ştia ce înseamnă să fii atât sărac, cât şi bogat. Ştia că la o adică îţi poţi astâmpăra foamea şi cu un miez de ceapă şi un boţ de mămăligă, dar şi cu ditamai găina jumulită, pusă la fiert în ceaun, apoi friptă, având alături castronul cu mujdei. Ai lui nu plecaseră din bătătură şi credeau că nu-şi vor pierde niciodată pământurile. Şi el credea acelaşi lucru, dar, ajuns la oraş, şi-a schimbat părerea. Citind, cunoscând alţi oameni, care nu aveau la ţară nimic şi trăiau doar din simbria de orăşeni, a înţeles că viaţa de la sat nu poate fi veşnică şi că, mai devreme sau mai târziu, va veni un soroc neaşteptat. Totuşi, nu putea uita clipa de graţie a lui 1 decembrie. Cine mai avea o ţară ca a lui? Dar dacă cei de la putere nu vor şti să aibă grijă de ea? se iţeau în sufletul lui corniţele îngrijorării. Student, se gândea că nu va precupeţi nici un efort pentru ca patria sa să nu păţească nimic, să nu fie ciuntită, să nu sufere vreun beteşug. A căpătat diploma de absolvent al facultăţii şi s-a dus profesor la el, la ţară, acolo unde voia să-i înveţe pe copii literatură. Dacă vor învăţa, cu siguranţă că primejdiile vor fi îndepărtate. Oraşul nu-i priise, deoarece văzuse acolo destule mizerii. Oamenii ăia erau prea nervoşi, prea agitaţi, până la urmă nu pricepeau nimic din rosturile lumii. Voiau senzaţii, excitaţii, lucruri noi, voiau ideologie, ah, ce cuvânt oribil! Când i-a ajuns prima dată cuvântul la cunoştinţă, a zis că se sminteşte. Dar şi tizul pe care-l respecta şi la care ţinea ca la ochii din cap, Nichifor Crainic, era tot un fel de ideolog. De acord, îşi apăra el maestrul, numai că programul lui are o orientare sănătoasă, îi afuriseşte pe străini, pe cosmopoliţi, pe exhibiţionişti.

— Ce vreţi voi de la România? România mare nu are nevoie de voi, haideţi la ţară şi ascultaţi cum behăie oaia, cum grohăie scroafa, cum mugeşte vaca, după ce vi s-au umplut urechile cu asemenea sonorităţi, nu o să mai faceţi pe nebunii! Sincroniştii mamelor voastre, mie şi celor ca mine, care sunt milioane, nu ne trebuie să ardem gazul prin saloane, să ne aliniem unor mode de doi bani, să ne franţuzim rupţi în cur! Noi avem un rost pe acest pământ şi n-o să ni-l vindem pentru a ajunge pe drumuri, clar?

Intrase deja în anii ’20 ai veacului început de curând şi nu putea să spună că nu-i era bine. La ţară, ca profesor, aşezat în scaun, doar dinamita l-ar fi zburat de acolo. Elevii – cuminţi, nu-şi luau nasul la purtare, nu se obrăzniceau, învăţau buchea manualului la care el adăuga propriile gânduri, explicându-le tinerilor, de parcă el era bătrân, că poezia nu e moft, şiruri alandala de cuvinte, ci are un temei, şi numai când tu, autor, eşti convins că te afli pe drumul cel bun, abia atunci apasă tocul pe hârtie.

— Altfel, te du în cârciumă şi fă-ţi de cap! Literele limbii române nu au nevoie de fandoseala ta. Eşti poet ca şi cum ai fi soldat, şi pui baioneta la armă ca să spinteci necredinţa. Aşa au scris toţi marii poeţi ai neamului şi de aceea noi acum avem o călăuză şi nu mergem la întâmplare prin istorie.

Expunerile lui erau făcute cu mult patos şi de câteva ori veneau la orele lui chiar şi părinţii elevilor. Aceştia, oameni simpli şi curaţi, lăcrimau auzind cuvintele dascălului care, pe măsură ce vorbea, devenea tot mai convingător. Până la urmă, orele sale de literatură s-au transformat în nişte predici tradiţionaliste de la care se putea adăpa toată suflarea satului. Alături de preotul din localitate, era un adevărat stâlp care susţinea bolta cerului, dar şi acoperişurile tuturor familiilor pentru a nu se frânge şi a creşte prunci frumoşi şi sănătoşi. Vremea trecea şi, din când în când, ispitit, mai trăgea cu urechea pentru a afla ce se mai întâmpla la oraş. Nu-i veneau veşti plăcute, dar se ambiţiona să nu le dea atenţie. Aşa a aflat în anul de la Hristos 1927 că s-au dus pe lumea cealaltă regele Ferdinand şi prim-ministrul său Ionel Brătianu. Ţara era în doliu şi acesta se făcea din ce în ce mai greu, apăsând umerii poporului nepregătit să ducă o asemenea povară. Deodată fuseseră curmate vieţile unor oameni care până mai ieri păreau nemuritori. Nichifor Bianu s-a ţinut bine pe picioare, iar la ore le-a vorbit elevilor despre importanţa celor doi. Doar că el, în adâncul sufletului, nu fusese niciodată liberal şi nici nu-i prea suferea pe domnii cu ifose care aveau prea puţină consideraţie pentru norod. De tânăr se înscrisese în partidul lui Ion Mihalache, partid adevărat de stânga, ţărănesc, aşa cum lui îi şi plăcea, partid care privea tot timpul spre cei de jos, ştiind că fără opincă ţara se duce de râpă. A salutat unirea acestuia cu partidul unui ardelean scorţos şi din clipa aceea a înţeles că de aici va izvorî viitorul ţării. Ironia amară, dar bine ticluită a făcut ca viaţa lui să fie decisiv deviată tocmai din cauza ardeleanului care bătuse palma cu Mihalache. Cine ar fi crezut? Iuliu Maniu, despre care auzise că e virgin şi că nu a pus niciodată mâna pe o femeie, avea să fie personajul din cauza căruia va ajunge în puşcărie şi acolo, într-adevăr, orizontul satului său natal avea să se refugieze într-un ungher al memoriei, din ce în ce mai strâmt şi mai întunecos. Pe de altă parte, ştia că lucrul cu femeia nu este uşor şi că, dacă nu eşti om matur, o încurci. El avusese noroc; se căsătorise tot de tânăr cu o fată de preot, Aglaia Coravu, prezentată lui tocmai de omul pe care-l admira. Nu putea să uite ziua aceea minunată, în care dăduse mâna cu faimosul profesor de teologie, de fel tot din Vlaşca, intrase omul la el la oră şi pur şi simplu lui i-a stat inima în loc. Nu visase vreodată că va avea parte de o asemenea cinste, adică Nichifor Crainic însuşi să fie de faţă la ora sa, să aibă răbdare să asculte ce le îndruga el elevilor, să se ridice din spatele clasei şi să vină spre catedră pentru a le vorbi la rândul lui aceloraşi elevi, care amuţiseră de emoţie, simţind că este vorba de ceva cu totul special, aşa cum şcoala lor nu mai pomenise. Bianu, pe care pe atunci îl chema Bolborocea, se împieptoşase, tot scoţând în evidenţă dragostea de neam şi dragostea de carte, aşa cum se întreţes acestea în literatura română de când e aceasta. Crainic îl completase – Doamne, ce onoare! –, iar la sfârşitul orei mai rămâneau aplauzele să se facă auzite. Dar copiii au tăcut, s-au ridicat în picioare şi priveau în podea de parcă s-ar fi aflat la un priveghi, ceea ce până la urmă nici nu era foarte greşit, deoarece soarta profesorilor pe care-i aveau în faţă avea să se dovedească nemiloasă. Abia începuseră însă anii ’30 sau anii ’20 nici nu se încheiaseră, cine putea citi în viitor? Cu atât mai mult cei doi erau neştiutori şi în ziua aceea frumoasă de toamnă au rămas în curtea şcolii, gustând din bucatele pregătite. Câmpia română absorbise toată căldura verii. Cerul albastru se unduia inofensiv şi parcă la fel de neştiutor. Era doar o iluzie că e albastru, de fapt, dând la o parte învelişul atmosferic, vidul îţi tăia respiraţia şi te confruntai cu o beznă fără răspuns. Tot aşa şi anii lor de libertate daţi la o parte ar fi dezvăluit chipul întunecat al viitorului. Crainic, atunci, la un păhărel de ţuiculiţă, a avut pentru el numai cuvinte de laudă, dar s-a mirat aflând că nu e însurat şi că până la vârsta aceea – deşi nu avea nici 30 de ani – a rămas holtei. Şi uite aşa, cum sunt scrise foile vieţii, i-a propus să-i prezinte o nepoată mai de departe de-a sa, Aglaia, fată de preot, cuminte, care-şi aşteaptă şi ea ursitul… Viitorului Nichifor Bianu i s-a părut că visează. Cum adică? Să se înrudească el cu marele profesor şi teolog? Era ceva care bătea orice aşteptare şi, de emoţie, a vărsat puţin din pahar. Ca să dreagă gafa, l-a dus apoi repede la buze şi a sorbit tot conţinutul. Pe de altă parte, avea el o bănuială – ca un drăcuşor păcătos – că pe fata aceea nu prea o scoate frumuseţea din casă, dar, Doamne ajută, măcar să nu fie vreo slută. Crainic i-a făgăduit că o va cunoaşte cât de curând şi s-a ţinut de cuvânt. Fata era dintr-un sat învecinat, absolvise un fel de şcoală de arte şi meserii pentru fete, unde viitoarele neveste şi mămici învăţau să brodeze, să croşeteze, să fie bune gospodine, dar, dacă nu se măritau, la ce mai fusese bună şcoala? Când a văzut-o, Bolborocea nu a avut nici o reacţie sau era într-atât de emoţionat, încât nu mai putea să depăşească stadiul emoţiei, care nu l-a părăsit timp de mai bine de o săptămână. Nici nu şi-a dat seama dacă e frumoasă sau urâtă, dacă îi place sau îşi întoarce ochii de la ea, tot ce conta era rudenia cu Nichifor Crainic, fapt care o scotea pe fată din rândul femeilor şi o aşeza în rama unui fel de tablou fără de moarte. Preotul, viitorul socru, era gras şi fusese avertizat asupra a ceea ce urmează să se întâmple. Preoteasa mărunţică nu zicea un cuvânt, dar avea ochii ageri şi nu-i scăpa nimic din vedere. L-a studiat pe pretendent de-a fir a păr, de sus până jos, fără să omită nici un detaliu. Ăsta era vasăzică mirele propus de domnul Crainic, hm, nu ştia de unde să-l ia, dar, venind cu o asemenea recomandare, trecea orice examen. Bolborocea era un bărbat falnic, dar niciodată nu pusese preţ pe calităţile sale fizice. Când a văzut că viitoarea soţie e mai scundă decât el cu mai bine de un cap, nu a avut nimic de obiectat. Apoi, după ce a mai descoperit că are nasul cât un cartof, a suspinat puţin în sinea lui şi a recitat nişte versuri din Vasile Cârlova. Nici sânii mici, dar care după naştere aveau să se transforme în ugere de mare randament nu l-au indispus. De fapt, putea să descopere o groază de defecte, fiindcă oricum nu-l supărau. Hotărârea fusese luată şi urma să-şi pună pirostriile. Să fi fost 1926 sau 1927, cine mai ştia, deoarece fiul lor avea să se nască în anii următori… În puşcărie, Bianu, care renunţase la vechiul nume, îşi aducea însă foarte bine aminte că naş băiatului Emilian îi fusese tot domnul Crainic, cinste mare… Pe atunci, ţara nu avea încă rege nou, iar la botez s-a discutat tocmai despre aceasta, s-o întoarce oare sau nu prinţul Carol în ţară? Femeile nu înţelegeau nimic, dar nu mai pridideau cu schimbarea vaselor şi umplerea cu alte bucate, bărbaţii o tot făceau pe deştepţii, dar băutura vorbea din ce în ce mai mult în locul lor, petreceri de soiul ăsta aveau loc în toată ţara şi puţini simţeau că anii aceia nu se vor mai întoarce… Nici Aglaia lui nu a mai rodit. Nu i-a venit să creadă că a rămas doar cu un fecior, ceea ce acolo, la sat, era aproape o ruşine. Părintele Coravu, socrul, s-a întunecat la faţă, fiindcă boteza câte trei-patru prunci de la toate familiile, numai la el în casă a fost doar unul. Şi aplombul lui Bianu la catedră a scăzut în intensitate. Îşi pierduse elanul, dragostea lui pentru poezie se veştejise şi nu mai credea ca odinioară în poeţii neamului românesc. Se uita la icoana Maicii Domnului şi apoi la harta mare a ţării şi lăcrima de fiecare dată. Le vedea prin lacrimi, iar acestea erau ca un voal de ceaţă care de la un an la altul, în loc să se subţieze, se îngroşa. Se temea de ziua când icoana şi harta vor fi smulse de pe perete şi în locul lor va rămâne piatra oarbă. Alunga imediat teama, dar aceasta revenea în ziua următoare şi, de la un an la altul, simţea că viaţa lui nu e departe de clipa unei răsturnări cumplite. Prin Bucureşti se ducea din ce în ce mai rar şi aproape că nu mai suferea atmosfera aceea agitată. De ce vorbesc oamenii atât de mult, de ce se ceartă între ei, de ce apar atâtea gazete? Într-un mod pe de o parte de neînţeles, dar altfel văzând lucrurile, şi cu temei, a început să nu-l mai sufere deloc pe fostul lui coleg, care răspundea la numele de Călinescu Gheorghe. Spre deosebire de el, profesor de ţară, musiul preda la facultate, scria în reviste, avea chiar propria revistă, călătorea în ţări străine, mai ales în Italia, cine mai era ca domnia sa, doar că lui Bianu afacerea nu-i mirosea a bine, adică îl considera pe tânărul critic un om necinstit şi care, ca un jucător de pocher versat, măsluieşte cărţile cât ai clipi din ochi. Ăsta nu are caracter, şi-a spus şi a scrâşnit din dinţi. I s-a părut atunci că hainele cad pe el tot mai greu, iar lacrimile se îngreunează la rândul lor, peceţi amare ce acoperă privirea. La ţară era mai tot timpul încruntat şi nu-şi regăsea seninătatea de altădată. La una din ore – ce i-o fi venit de nu s-a mai putut abţine? – a luat catalogul de pe catedră şi l-a trântit de duşumea, înjurând apoi amarnic, de Dumnezei, de Hristoşi, dar cine era sau ce era ce înjura bietul profesor Bianu? Păi, chiar literatura şi poeţii neamului până atunci veneraţi ca nişte moaşte, dar astea rânceziseră, şi aşa s-a înfuriat chiar pe Octavian Goga, a cărui fotografie a făcut-o bucăţele-bucăţele, firimituri luate de vânt dintr-o pâine altădată sfântă. Nici destinul acestuia de politician nu a avut de altminteri zile multe. Prescura de la tata-socrul s-a întărit precum cimentul, de şi-au rupt toţi enoriaşii dinţii în ea. Evident, Bianu a fost internat, fiindcă nu mai putea să facă faţă orelor. A ajuns într-o clinică particulară din Bucureşti, unde, mai mult de o lună, s-a plimbat zile în şir prin curtea aşezământului, precum Eminescu odinioară, şi lua frunze de pe jos, zicând că sunt bani, de fapt, el vedea pe acele petice vegetale picturi ale dascălilor neamului şi o dată a văzut chiar ceva ca o pasăre, dar care semăna şi cu un arhanghel. Nu avea de unde să ştie că omul pe care nu-l suferea şi de la care plecase până la urmă dezechilibrul său nervos se ocupa abitir taman de poetul naţional, scriind şi iar scriind, ceea ce şi el a vrut să facă, dar nu şi-a găsit cuvintele, sau cuvintele au fugit de el, lăsându-l neputincios. Şi tot aşa nu a ştiut că arhanghelii începuseră să facă ochi dulci ţării sale, organizaţi într-o asociaţie ce se chema chiar Legiunea Arhanghelul Mihail. Iar apoi, fiindcă titulatura aceasta prea avea un iz poetic religios, insuficient angajat, a fost schimbată în Garda de Fier, ceea ce suna înspăimântător. De fapt, anii trecuseră atât de furtunos, încât nici nu mai ştia bine pe ce lume e. Nici nu rupea o filă din calendar, că repede îi venea şi rândul următoareia. Moartea lui Corneliu Zelea Codreanu, strangulat ca un câine, a lovit ca un trăsnet, deoarece până mai ieri îl văzuse falnic, suit pe un cal alb sau la braţ cu domnul Maniu, care avea nevoie de un însoţitor chipeş. Număra frunzele şi-i ieşea mereu un număr impar. Nici timpul nu mai putea fi măsurat după vechile unităţi. Morţii vor fi viitoarea unitate de măsură, ceea ce, deşi bâjbâit de o minte bolnavă ca a sa, până la urmă s-a adeverit. 252 de legionari au fost ucişi ca pedeapsă pentru asasinarea premierului Armand Călinescu. Iar peste un an, cu toate că nici o zi nu păruse că a trecut, a venit rândul lui Nicolae Iorga să se înalţe gigantic în lumea umbrelor. Moartea acestui colos i-a tăiat respiraţia. Parcă n-a dat ortul popii doar un om, ci o sută, o mie… În sufletul istoricului încăpeau divizii întregi care aveau de altminteri să piară pe front, înfulecaţi de zeul războiului cu un apetit ieşit din comun. Mintea lui Bianu lucra ca un angrenaj ieşit din ţâţâni, dar cu ajutorul lui Dumnezeu a ieşit din clinică destul de întremat şi promitea chiar să-şi reia activitatea ca înainte. Dar acest „înainte“ nu a mai fost posibil. Faptul că acuzase o labilitate psihică severă şi că avea un diagnostic pe care nimeni nu putea să-l ignore l-a ajutat să nu plece pe front. A scăpat de mobilizare şi a rămas acasă, în ograda cu purcei şi orătănii, aidoma unui infirm, a unui handicapat, ceea ce l-a durut foarte tare, mai ales că vecinii bătrâni îl priveau cu luare-aminte. În felul acesta, dezechilibrul său nervos s-a accentuat. Bubuiau tunurile la mii de kilometri depărtare, dar i se părea că bubuie în capul lui. Avea şi hemoragii intestinale pătând bunătate de cearceafuri, pe care sărmana Aglaia le schimba şi le spăla fără să crâcnească. Domnul Crainic nu mai venise pe la ei pe acasă, iar dispariţia putea fi citită tot ca un semn al răului. De fapt, omul simţea la rândul lui că norii adunaţi deasupra ţării nu vor fi goniţi doar de un simplu vânticel. Scrisese pogoane de articole la gazetă, numai că literele de la o vreme se încârligaseră şi răneau sufletele firave. Curgea sânge din pagină, care se amesteca cu sângele de pe front. Bianu, de cealaltă parte, nu avea somn şi murmura fără noimă în timpul nopţii. Aglaia apleca uneori urechea şi distingea câteva cuvinte cu înţeles, din care reieşea aceeaşi frică formidabilă.

— Va fi rău, RĂU, oricine va câştiga războiul tot rău va fi…

......................................................................