© 2013 by Editura Polirom, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3362-3

ISBN PDF: 978-973-46-3363-0

ISBN print: 978-973-46-3349-4

Coperta: Carmen Parii

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

UMBERTO ECO s-a născut în Alessandria (Piemonte), la 5 ianuarie 1932. Îşi face studiile universitare la Torino, luându-şi licenţa în estetică. Din 1971 este profesor de semiotică la Universitatea din Bologna. În anii ’60 a fost unul dintre exponenţii avangardei culturale italiene, numărându-se printre fondatorii revistelor Marcatre şi Quindici. Din 1959 este consilier editorial al celebrei edituri Bompiani. A primit numeroase premii şi distincţii culturale, inclusiv Legiunea de Onoare (1993). A predat la cele mai faimoase universităţi din lume, fiind Doctor Honoris Causa a peste 50 dintre ele. A scris romane (Numele trandafirului, 1980, Premiul Strega, 1981, şi Premiul pentru cea mai bună carte a anului; Pendulul lui Foucault, 1988, Premiul Bancarella; Insula din ziua de ieri, 1994; Baudolino, 2002, Cimitirul din Praga, 2010), studii de semiotică, estetică şi teorie literară (Opera deschisă, 1962; Apocaliptici şi integraţi, 1964; Poeticile lui Joyce, 1966; Structura absentă, 1968; Formele conţinutului, 1971; Tratat de semiotică generală, 1975; Cum se face o teză de licenţă, 1977; Lector in fabula, 1979; Semiotica şi filosofia limbajului, 1984; Limitele interpretării, 1990; Şase plimbări prin pădurea narativă, 1994; Despre literatură, 2002), eseuri (Kant şi ornitorincul, 1997), articole (reunite în volumele Jurnal minim, 1963; Al doilea jurnal minim, 1990; Secretul Minervei, 2001). Din opera sa, la Editura Polirom au mai apărut În ce cred cei care nu cred (în colaborare cu Carlo Maria Martini), În căutarea limbii perfecte, Numele trandafirului, Misterioasa flacără a reginei Loana, Trei povestiri, Cum se face o teză de licenţă, Limitele interpretării, Baudolino, Apocaliptici şi integraţi. Comunicaţii de masă şi teorii ale culturii de masă, A spune cam acelaşi lucru. Experienţe de traducere, Insula din ziua de ieri, De la arbore spre labirint. Studii istorice despre semn şi interpretare, Kant şi ornitorincul.

Numai pentru voi, fii ai doctrinei şi ai învăţăturii, am scris această operă. Cercetaţi atent cartea, concentraţi-vă asupra acelei intenţii pe care am presărat-o şi am strecurat-o în mai multe locuri; ceea ce am lăsat să rămână ascuns într-un loc am arătat în alt loc, ca să poată fi înţeles de înţelepciunea voastră.

(Heinrich Cornelius Agrippa Von Nettesheim, De occulta philosophia, 3, 65)

Superstiţia aduce nenoroc.

(Raymond Smullyan, 5000 B.C., 1.3.8)

1
KETHER

1

Atunci am văzut Pendulul.

Sfera, mişcându-se la capătul unui fir lung fixat de bolta corului, îşi descria oscilaţiile-i ample într-o izocronă maiestate.

Eu ştiam – dar oricine ar fi putut să-şi dea seama de asta în vraja acelei molcome respirări – că perioada era reglată de raportul dintre rădăcina pătrată a lungimii firului şi acel număr π care, iraţional pentru minţile sublunare, prin divină înţelepciune leagă obligatoriu circumferinţa de diametrul tuturor cercurilor cu putinţă, astfel că timpul plutirii acestei sfere de la un pol la celălalt era efectul unei misterioase conspiraţii între cele mai atemporale dintre măsuri, unitatea punctului de suspensie, dualitatea unei dimensiuni abstracte, natura ternară a lui π, tetragonul secret al rădăcinii, perfecţiunea cercului.

Mai ştiam că pe verticala dusă din punctul de suspensie, la bază, un dispozitiv magnetic, comunicându-şi atracţia unui cilindru ascuns în miezul sferei, asigura constanţa mişcării, artificiu destinat să contracareze rezistenţele materiei, dar care nu se opunea legii Pendulului, ba chiar îi permitea să se manifeste, deoarece în vid orice punct material greu, suspendat la extremitatea unui fir neextensibil şi fără greutate, care nu întâmpină rezistenţa aerului şi nu produce frecare în punctul lui de sprijin ar fi oscilat în mod regulat o veşnicie.

Sfera de aramă arunca licăriri palide şi schimbătoare, după cum ajungea în bătaia ultimelor raze de soare ce răzbăteau prin vitralii. Dacă, aşa cum se petrecea altădată, ar fi atins cu vârful ei un strat de nisip umed întins pe podeaua corului, ar fi desenat la fiecare oscilaţie o dâră uşoară pe sol, iar dâra, schimbându-şi infinitezimal direcţia cu fiece clipă, s-ar fi lărgit din ce în ce mai mult în formă de breşă, apoi de şanţ, lăsând să se ghicească o simetrie cu raze – ca scheletul unei mandale, ca structura invizibilă a unui pentaculum, o stea, o roză mistică. Nu, mai degrabă o istorie, înregistrată pe întinderea unui deşert, a urmelor lăsate de nesfârşite caravane rătăcitoare. O poveste despre lente şi milenare migraţii, poate că aşa se mişcaseră atlanţii continentului Mu, într-o peregrinare tenace şi posesivă, din Tasmania până în Groenlanda, de la Capricorn până la Rac, din insula prinţului Eduard până în Svalbard. Vârful repeta, nara din nou într-un timp contractat ceea ce făcuseră ei de la o glaciaţiune la alta şi poate mai făceau şi acum, ajunşi mesageri ai Stăpânilor – poate pe traiectul dintre Samoa şi Novaia Zemlia, vârful atingea, în poziţia lui de echilibru, Agarttha, Centrul Lumii. Şi intuiam că un plan unic unea Avalonul, ţinutul hiperborean, cu deşertul austral ce adăposteşte enigma de la Ayers Rock.

În momentul acela, la ora patru în după-amiaza zilei de 23 iunie, Pendulul îşi domolea iuţeala de la o extremitate a planului de oscilaţie, ca să revină indolent către centru, să capete apoi viteză la jumătatea drumului parcurs, să taie încrezător pătratul ocult al forţelor care-i marcau destinul.

Dacă aş fi rămas un timp îndelungat, rezistând trecerii orelor, să fixez cu privirea acel cap de pasăre, acel vârf de lance, acea creastă răsturnată, în timp ce-şi desena în gol propriile-i diagonale, atingând punctele opuse ale circumferinţei ei astigmatice, aş fi fost victima unei iluzii fabulatorii, deoarece Pendulul m-ar fi făcut să cred că planul de oscilaţie îndeplinise o rotaţie completă, întorcându-se în punctul de plecare, în treizeci şi două de ore, descriind o elipsă turtită – elipsa învârtindu-se în jurul propriului ei centru cu o viteză unghiulară uniformă, potrivită cu latitudinea. Cum s-ar fi rotit oare dacă punctul ar fi fost fixat în vârful cupolei Templului lui Solomon? Poate Cavalerii încercaseră şi acolo. Poate calculul, semnificaţia finală, nu s-ar fi schimbat. Poate că biserica abaţială de la Saint-Martin-des-Champs era adevăratul Templu. Oricum, experienţa ar fi fost perfectă numai la Pol, unicul loc în care punctul de suspensie se găseşte pe prelungirea axei de rotaţie a Pământului şi unde Pendulul şi-ar realiza ciclul său aparent în douăzeci şi patru de ore.

Dar această abatere de la Lege, pe care de altfel Legea o şi prevedea, această violare a unei măsuri de aur nu făcea ca minunea să devină mai puţin demnă de admiraţie. Eu ştiam că Pământul se învârte, şi eu odată cu el, şi Saint-Martin-des-Champs şi întregul Paris odată cu mine, şi împreună ne roteam pe sub Pendulul care în realitate nu-şi schimba niciodată direcţia propriului plan, pentru că acolo, în locul de unde atârna el, şi de-a lungul infinitei prelungiri ideale a firului, sus, către cele mai îndepărtate galaxii, stătea, înţepenit întru eternitate, Punctul Fix.

Pământul se învârtea, însă locul unde firul era agăţat era unicul punct fix al universului.

Deci nu atât în jos mi se-ndrepta privirea, ci într-acolo, sus, unde se oficia taina nemişcării absolute. Pendulul îmi spunea că, totul mişcându-se, globul, sistemul solar, nebuloasele, găurile negre şi toate cele născute din marea emanaţie cosmică, de la primii eoni până la materia cea mai vârtoasă, un singur punct rămânea, pivot, pilon, sprijin ideal, făcând ca universul să se mişte în juru-i. Iar eu mă împărtăşeam acum din această experienţă supremă, eu, care totuşi mă mişcam cu toate şi cu tot, dar puteam să-l văd pe Acela, pe Nemişcătorul, Stânca, Garanţia, negura extraordinar de luminoasă care nu e corp, nu are figură formă greutate cantitate sau calitate şi nu vede, nu aude, nu cade sub simţuri, nu e într-un loc, într-un timp sau într-un spaţiu, nu e suflet, inteligenţă, imaginaţie, opinie, număr, ordine, măsură, substanţă, eternitate, nici beznă nu-i şi nici lumină, eroare nu-i şi nu e adevăr.

Mă făcu să tresar o convorbire, clară şi nonşalantă, dintre un băiat cu ochelari şi o fată care, din nefericire, nu purta aşa ceva.

„E pendulul lui Foucault“, zicea el. „Primul experiment într-o pivniţă, în 1851, pe urmă la Observatoire şi apoi sub cupola Panteonului, cu un fir de şaizeci şi şapte de metri şi o sferă de douăzeci şi opt de kilograme. În fine, din 1855 e aici, în format redus, şi atârnă din gaura aia de la crucea bolţii.“

„Şi ce face, se bâţâie şi-atâta tot?“

„Demonstrează rotaţia Pământului. Dat fiind că punctul de suspensie rămâne nemişcat…“

„Şi de ce rămâne nemişcat?“

„Pentru că un punct… cum să-ţi spun… în punctul lui central, fii atentă, orice punct care se află chiar în mijlocul punctelor pe care tu le vezi, ei bine, acel punct – punctul geometric – tu nu-l vezi, n-are dimensiuni, iar ceea ce nu are dimensiuni nu poate s-o ia nici la stânga, nici la dreapta, nici în sus, nici în jos. Deci nu se roteşte. Pricepi? Dacă punctul n-are dimensiuni, nu poate nici măcar să se învârtă în jurul lui însuşi. Nu se are nici pe el însuşi…“

„Nici dacă Pământul se învârte?“

„Pământul se învârte, însă punctul nu se învârte. Dacă-ţi place, bine, dacă nu, iar bine. E clar?“

„Treaba lui.“

Nefericita. Avea deasupra capului unicul loc stabil al cosmosului, unica răscumpărare a damnaţiunii lui panta rhei şi credea că-i treaba Lui, nu şi a ei. Şi într-adevăr, îndată perechea se depărtă, el bine instruit din vreun manual care-i obtenebrase putinţa de-a se mai minuna, ea nepăsătoare, inaccesibilă la fiorul infinitului, amândoi fără a fi înregistrat în propria lor memorie experienţa înfricoşătoare a întâlnirii aceleia – prima şi ultima – cu Unul, cu Ein-Sof, cu Indicibilul. Cum să nu cazi în genunchi dinaintea altarului certitudinii?

Eu priveam cu reculegere şi teamă. În clipa aceea eram convins că Jacopo Belbo avea dreptate. Când îmi vorbea de Pendul, puneam emoţia lui pe seama unei aiureli estetice, a cancerului aceluia care începea să prindă formă încet, nelămurit, în cugetul lui, transformând pas cu pas, fără ca el să-şi dea seama, jocul în realitate. Dar dacă avea dreptate în legătură cu Pendulul, poate că erau adevărate şi toate celelalte, Planul, Complotul Universal, şi făcusem bine că venisem acolo, în ajunul solstiţiului de vară. Jacopo Belbo nu era nebun, pur şi simplu descoperise în joacă, cu ajutorul Jocului, adevărul.

Însă experienţa Numinosului nu poate să ţină mult timp fără să tulbure mintea.

Am încercat deci să-mi desprind privirea, urmărind curba care, de la capitelurile coloanelor dispuse în semicerc, se îndrepta de-a lungul nervurilor bolţii către cheia acesteia, repetând misterul ogivei, care se susţine pe o absenţă, supremă ipocrizie statică, şi face coloanele să creadă că ele împing către înalt nervurile puternice, iar pe acestea, respinse de cheia bolţii, că fixează la bază coloanele, bolta fiind în schimb un tot şi un nimic, efect şi cauză în acelaşi timp. Însă îmi dădui seama că a neglija Pendulul, spânzurat de boltă, şi a admira bolta era ca şi cum te-ai abţine să bei apă din izvor ca să te laşi fermecat de albia lui.

Corul de la Saint-Martin-des-Champs exista numai pentru că putea să existe, în virtutea Legii, Pendulul, iar acesta exista pentru că exista corul. Nu poţi scăpa de un infinit, mi-am zis, fugind către un alt infinit, nu poţi scăpa de revelaţia identicului iluzionându-te că poţi întâlni diversitatea.

Tot fără să-mi pot lua ochii de la cheia de boltă, m-am dat înapoi, pas cu pas, pentru că în câteva minute, de când intrasem, învăţasem drumul pe dinafară, iar marile ţestoase de metal ce mi se-nşiruiau în laturi erau destul de impunătoare ca să le pot semnala prezenţa cu coada ochiului. Am revenit, cu spatele, de-a lungul naosului către uşa de la intrare, şi din nou am văzut venind asupră-mi păsările acelea preistorice ameninţătoare din pânză roasă şi fire metalice, libelulele acelea duşmănoase pe care o voinţă ocultă le pusese să atârne din tavanul naosului. Le simţeam ca pe nişte metafore sapienţiale, mult mai pline de înţelesuri şi de aluzii decât pretindea în mod prefăcut textul inscripţiilor ce le însoţeau. Zbor de insecte şi de reptile din Jurasic, alegorie a lungilor migraţii pe care Pendulul le rezuma desenându-le pe jos, arhonţi, emanaţii perverse, iată-le căzând asupră-mi, cu lungile lor pliscuri de arheoptericşi, aeroplanul lui Breguet, al lui Blériot, al lui Esnault şi elicopterul lui Dufaux.

Aşa se intră în Conservatoire des Arts et Métiers din Paris, după ce treci printr-o curte de secol XVIII, punând piciorul în bătrâna biserică abaţială, inclusă în ansamblul arhitectonic mai târziu, aşa cum se găsea altădată inclusă în parohia prioratului originar. Intri şi rămâi orbit de această conspiraţie care pune alături universul superior al ogivelor cereşti şi lumea htoniană a devoratorilor de uleiuri minerale.

Jos se întinde un cortegiu de vehicule automobilistice, de bicicluri şi trăsuri cu abur, de sus năvălesc avioanele primilor inventatori; în unele cazuri obiectele sunt întregi, chiar dacă sunt scorojite, roase de timp, şi toate la un loc apar, sub lumina ambiguă, în parte naturală şi în parte electrică, acoperite de o patină, ca de un lac de viori vechi; alteori rămân doar schelete, şasiuri, dezarticulări de biele şi manivele ce te ameninţă cu tortúri de negrăit, de-ţi pare că te şi vezi pus în lanţuri pe paturile acelea de interogatoriu unde ceva ar putea să se mişte din loc şi să-ţi strivească trupul, până-ţi dai drumul mărturisirii.

Iar dincolo de acest şir de vechi obiecte mişcătoare, acum nemişcate, cu suflarea prinsă de rugină, pure semne ale unui orgoliu tehnologic ce le-a dorit expuse evlaviei vizitatorilor, vegheat la stânga de o statuie a Libertăţii, model redus al celei pe care Bartholdi o proiectase pentru altă lume, iar la dreapta de o statuie a lui Pascal, se deschide corul, unde oscilaţiile Pendulului sunt încoronate de halucinaţiile unui entomolog bolnav – cleşti, mandibule, antene, fragmente inelare, aripi, gheare –, un cimitir de cadavre mecanice care ar putea să reînceapă să funcţioneze toate în acelaşi timp – magnetouri, transformatoare monofazate, turbine, grupuri convertoare, maşini cu abur, dinamuri, iar în fund, dincolo de Pendul, în galerie, idoli asirieni, chaldeeni, cartaginezi, Baali uriaşi cu pântecul altădată încins, fecioare din Nürnberg cu inimile lor ţintuite-n cuie şi puse la vedere, cele ce fuseseră odată motoare de aeroplan – o nemaiîntâlnită cunună de simulacre care zac în adorarea Pendulului, ca şi cum fiii Raţiunii şi ai Luminilor ar fi fost condamnaţi să păzească întru eternitate însuşi simbolul Tradiţiei şi al Sapienţei.

Iar turiştii plictisiţi, care-şi plătesc cei nouă franci ai lor la casă şi duminica intră gratis, pot oare să creadă aşadar că nişte domni bătrâni din secolul al XIX-lea, cu bărbile îngălbenite de nicotină, cu gulerele mototolite şi unsuroase, cu cravatele negre gen lavalieră, cu redingotele puţind a tabac de prizat, cu degetele maronii de acizi, cu minţile înăcrite de invidii academice, fantome din cărţi de doi bani, care se numeau între ei cher maître, au pus obiectele alea acolo, sub bolţi, dintr-o virtuoasă voinţă de a expune, ca să-l satisfacă pe contribuabilul burghez şi radical sau să ridice-n slăvi nişte destine miraculoase şi progresiste? Nu, nu, Saint-Martin-des-Champs fusese proiectat mai întâi ca priorat şi abia pe urmă ca muzeu revoluţionar, ca florilegiu de cunoaşteri dintre cele mai misterioase, iar aparatele acelea de zbor, maşinile acelea automotoare, scheletele electromagnetice stăteau acolo şi întreţineau un dialog a cărui formulă deocamdată îmi scăpa.

Ar fi trebuit oare să cred, cum îmi spunea cu ipocrizie catalogul, că frumoasa ispravă fusese gândită de domnii din Convenţie ca să facă accesibil maselor un sanctuar al tuturor artelor şi meseriilor, când era aşa de evident că proiectul, cuvintele folosite erau acelea cu care Francis Bacon descria Casa lui Solomon din Noua lui Atlantidă?

Era posibil ca numai eu – eu cu Jacopo Belbo şi cu Diotallevi – să fi intuit adevărul? În seara aceea poate că aveam să aflu răspunsul. Trebuia să reuşesc să rămân în muzeu după ora închiderii, aşteptând miezul nopţii.

Pe unde ar fi trebuit să intre Ei nu ştiam – bănuiam că, de-a lungul reţelei subterane de scurgere a Parisului, vreun canal lega un loc anume din muzeu cu un alt loc din oraş, poate în apropiere de Porte St.-Denis –, dar ştiam cu siguranţă că, de-aş fi ieşit, pe partea aceea n-aveam să mai pot intra înapoi. Aşa că trebuia să mă ascund şi să rămân înăuntru.

Încercai să scap de fascinaţia locului şi să privesc naosul cu răceală. Acum nu mai căutam o revelaţie, voiam o informaţie. Îmi imaginam că în celelalte săli ar fi fost greu să găsesc un loc unde să pot scăpa de controlul paznicilor (e meseria lor să facă ocolul sălilor în momentul închiderii, atenţi ca vreun hoţ să nu se pitească pe undeva), dar aici, în naosul înţesat, ce loc ar fi mai bun ca să te strecori ca pasager în vreunul din ele? Să te ascunzi, viu fiind, într-un vehicul mort. Jocuri încercaserăm noi chiar prea multe, ca să nu-l încerc şi pe ăsta.

Hai, curaj, mi-am zis, nu te mai gândi la Sapienţă: cere ajutor Ştiinţei.

2

Avem felurite şi curioase Ceasornice, şi altele ce dezvoltă Mişcări Alternative… Şi avem chiar şi Case pentru Înşelarea Simţurilor, unde realizăm cu succes orice fel de Manipulare, False Apariţii, Imposturi şi Iluzii… Acestea sunt, fiule, bogăţiile Casei lui Solomon.

(Francis Bacon, New Atlantis, ed. Rawley,

London, 1627, pp. 41-42)

Îmi redobândisem controlul asupra nervilor şi imaginaţiei. Trebuia să-mi joc rolul cu ironie, cum jucasem cu câteva zile în urmă, fără să mă las prins. Eram într-un muzeu şi trebuia să fiu dramatic de ingenios şi de lucid.

M-am uitat cu familiaritate complice la avioanele de deasupra mea: aş fi putut să mă caţăr în carlinga unui biplan şi să aştept noaptea ca şi cum aş fi vrut să trec în zbor Marea Mânecii simţind dinainte gustul Legiunii de Onoare. Numele automobilelor de jos îmi sunară afectuos-nostalgic în minte… Hispano-Suiza 1932, frumos şi primitor. De exclus, fiindcă-i aşezat prea aproape de casă, dar aş fi putut să-l păcălesc pe funcţionar dacă m-aş fi prezentat drept newyorkez, dându-i rând în faţă unei doamne în taior crem, cu o eşarfă lungă în jurul unui gât filiform, cu o pălărioară cloş peste o tunsoare băieţească. Un Citroën C6G din 1931 se prezenta doar în secţiune, bun ca model didactic, dar ridicol ca ascunzătoare. Să nu mai vorbim de maşina cu abur a lui Cugnot, imensă, cât un cazan sau o marmită. Făcea să vezi, pe dreapta, unde stăteau puse la perete velocipedele cu roţi mari, florale, draisienne-le cu cadru plat, gen trotinetă, evocare a acelor gentilomi cu joben care ţopăie prin Bois de Boulogne, cavaleri ai progresului.

În faţa velocipedelor, caroserii zdravene, receptacule lacome. Poate că nu Panhard Dynavia asta din ’45, prea transparentă şi strâmtă, cu forma ei aerodinamică, dar sigur e de luat în serios Peugeot-ul înalt tip 1909, o adevărată mansardă, un alcov. Odată intrat înăuntru, cufundat în divanele de piele, nimeni n-ar mai fi bănuit unde mă aflam. Dar era greu să te urci în el, unul dintre paznici stătea drept în faţă, pe o bancă, cu spatele la bicicluri. Să pun piciorul pe scara maşinii, uşor stânjenit de paltonul cu guler de blană, în timp ce el, cu jambierele strânse pe picior, cu şapca cu vizieră în mână, îmi deschide respectuos portiera…

M-am concentrat o clipă asupra unei Obéissante, 1873, primul vehicul franţuzesc cu tracţiune mecanică, pentru doisprezece pasageri. Dacă Peugeot-ul era un apartament, asta era un imobil. Cât de greu e să te ascunzi când ascunzătorile sunt tablourile dintr-o expoziţie.

Am traversat din nou sala: statuia Libertăţii se înălţa, „éclairant le monde“, pe un soclu de aproape doi metri conceput ca o proră, cu un rostru ascuţit. Ascundea înlăuntru un fel de gheretă din care puteai privi drept înainte, printr-un hublou de la proră, o dioramă a golfuleţului de la New York. Bun punct de observaţie pentru când ar fi fost miezul nopţii, fiindcă ai fi putut domina din umbră corul la stânga şi naosul la dreapta, cu spatele acoperit de o statuie mare din piatră a lui Gramme, ce privea către alte coridoare, aşezată fiind într-un soi de transept. Dar în plină lumină s-ar fi văzut foarte bine dacă ghereta ar fi fost ocupată de cineva, iar un paznic obişnuit ar fi aruncat neapărat o privire în ea ca să fie cu conştiinţa împăcată, după ce ar fi fost evacuaţi vizitatorii.

Nu aveam mult timp, la cinci şi jumătate urmau să închidă. M-am grăbit să mai arunc o privire pe coridor. Nici unul dintre motoare nu putea servi drept refugiu. Nici măcar instalaţiile mari pentru vapoare, din dreapta, relicve ale vreunei Lusitanii înghiţite de ape, nici imensul motor cu gaz al lui Lenoir, cu varietatea lui de roţi dinţate. Nu, cel mult, acum, că lumina scădea şi pătrundea apoasă prin vitraliile cenuşii, mă cuprindea din nou teama să mă ascund printre animalele acelea şi să le regăsesc apoi pe întuneric, la lumina torţei mele electrice, renăscute în tenebre, gâfâind într-o respirare greoaie, telurică, oase şi viscere fără piele pe ele, scrâşnitoare şi fetide de bale uleioase. În acea expoziţie, pe care începeam s-o găsesc imundă, de organe genitale Diesel, de vagine cu turbină, de gâtlejuri anorganice care la vremea lor eructaseră – şi poate chiar în noaptea aceea aveau să eructeze din nou – flăcări, vapori, şuierături sau aveau să zbârnâie nepăsătoare ca nişte zmee, să ţârâie ca greierii, printre arătările acelea scheletice cu o pură funcţionalitate abstractă, automate capabile să strivească, să reteze, să mute din loc, să rupă, să facă bucăţi, să accelereze, să împiedice, că înghită cu pocnete, să sughită din cilindri, să se dezmembreze ca nişte marionete sinistre, să facă să se rotească tambururi, să convertească frecvenţe, să transforme energii, să rotească volane – cum aveam să pot supravieţui? M-ar fi înfruntat, instigate de Stăpânii Lumii care le voiseră să existe ca să vorbească despre eroarea creaţiunii, dispozitive inutile, idoli ai stăpânilor din lumea de jos – cum aş fi putut rezista fără să mă clatin?

Trebuia să plec, să fi plecat, era o întreagă nebunie, tocmai cădeam prins în jocul ce-l făcuse pe Jacopo Belbo să-şi piardă minţile, eu, omul incredulităţii…

Nu ştiu dacă alaltăseară am făcut bine că am rămas. Altfel, astăzi aş cunoaşte începutul, dar nu şi sfârşitul poveştii. Sau n-aş fi aici, cum sunt acum, izolat pe colina asta în timp ce câinii latră departe, jos, în vale, ca să mă întreb dacă acela fusese cu adevărat sfârşitul sau dacă sfârşitul abia trebuie să vină.

M-am hotărât să merg mai departe. Am ieşit din biserică, cotind la stânga pe lângă statuia lui Gramme şi apucând-o printr-o galerie. Eram în secţia dedicată căilor ferate şi modelele mici, multicolore, de locomotive şi vagoane îmi apăreau ca nişte jucării dătătoare de siguranţă, piese dintr-o Bengodi pentru un Pinocchio, dintr-o Madurodam olandeză, dintr-o Italie în Miniatură, dintr-un Disneyland… Deja începeam să mă obişnuiesc cu alternarea aceea de nelinişte şi încredere, de teroare şi dezamăgire (oare nu-i acesta, de fapt, un început de boală?) şi mi-am zis că vedeniile din biserică mă tulburaseră pentru că ajunsesem în ea sedus de paginile lui Jacopo Belbo, pe care le descifrasem cu preţul atâtor enigmatice ocolişuri şi pe care totuşi le ştiam fictive. Eram într-un muzeu al tehnicii, îmi ziceam, te afli într-un muzeu al tehnicii, un lucru onest, poate cam obtuz, însă un regat de morţi inofensivi, ştii cum sunt muzeele, nimeni n-a fost vreodată devorat de Gioconda – monstrul androgin, Meduză numai pentru esteţi – şi cu atât mai puţin vei fi devorat de maşina lui Watt, care putea să-i înspăimânte numai pe aristocraţii osianici şi neogotici şi de-aia apare aşa de patetic situată în compromis, toată numai funcţie şi eleganţe corintice, manivelă şi capitel, cazan şi coloană, roată şi timpan. Jacopo Belbo, chiar departe fiind, căuta să mă târască în capcana halucinantă care-l pierduse pe el. Trebuie să mă comport ca un om de ştiinţă, îmi spuneam. Oare vulcanologul ia foc ca Empedocle? Frazer fugea oare hăituit prin pădurea Nemi? Haide, tu eşti Sam Spade, ne-am înţeles? Trebuie doar să explorezi adâncimile mici, asta-i meserie. Femeia care a pus gheara pe tine trebuie să moară înainte de sfârşit şi, pe cât posibil, de mâna ta. Bye-bye, Emily, a fost frumos, dar erai un automat fără suflet.

S-a întâmplat, totuşi, ca după galeria rezervată transporturilor să urmeze holul lui Lavoisier, care dă către marea scară ce duce la etajele superioare.

Jocul acela de casete de pe laturi, acel soi de altar alchimic din centru, liturghia aceea de macumbă civilizată, de secol XVIII nu erau efectul unei aranjări întâmplătoare, ci curat stratagemă simbolică.

Mai întâi, abundenţa de oglinzi. Dacă există o oglindă, e stadiu uman, vrei să te vezi. Iar acolo nu te vezi. Te cauţi, cauţi poziţia ta în spaţiul în care oglinda să-ţi spună „tu eşti acolo şi eşti tu“, şi suferi enorm, şi gâfâi, pentru că oglinzile lui Lavoisier, fie ele concave sau convexe, te dezamăgesc, te iau peste picior: dându-te puţin înapoi, te găseşti, apoi îţi schimbi locul şi te pierzi. Acel teatru catoptric fusese aranjat ca să-ţi răpească orice identitate şi să te facă să te simţi nesigur de locul tău. Ca şi cum ţi-ar fi zis: tu nu eşti Pendulul, nici în locul Pendulului. Şi nu te simţi numai nesigur de tine, dar şi de obiectele situate între tine şi o altă oglindă. Desigur, fizica îţi poate spune ce se întâmplă şi de ce: pui o oglindă concavă care concentrează razele emise de obiect – în cazul de faţă un alambic pe o tingire de aramă – şi oglinda va trimite razele de incidenţă în aşa fel încât tu să nu vezi obiectul, bine conturat înlăuntrul oglinzii, ci să-l intuieşti fantomatic, evanescent, pe jumătate în aer şi răsturnat, afară din oglindă. Sigur, va fi de-ajuns să te mişti puţin şi efectul dispare.

Pe urmă, însă, deodată m-am văzut pe mine, răsturnat, într-o altă oglindă.

De necrezut.

Oare ce voia să spună Lavoisier, ce voiau să sugereze aceşti regizori de la Conservatoire? Încă din Evul Mediu arab, de la Alhazen, cunoaştem toate magiile oglinzilor. Merita oare să faci Enciclopedia, şi Secolul Luminilor, şi Revoluţia cu scopul de a afirma că-i suficient să încovoi suprafaţa unei oglinzi ca să te prăbuşeşti în imaginar? Şi că imaginea din oglinda obişnuită, celălalt care te priveşte, condamnat să rămână perpetuu stângaci, în fiecare dimineaţă când te bărbiereşti, nu e iluzie? Făcea oare să-ţi spună toate astea, în această sală, ori ţi-au fost spuse numai pentru a-ţi sugera să priveşti în alt fel restul, micile vitrine, instrumentele ce se prefac a ridica în slăvi primordiile fizicii şi ale chimiei iluministe?

Mască de protecţie din piele pentru experienţele de calcinare. Nu, zău? Cu adevărat domnul acela cu nişte lumânări sub un clopot îşi punea masca aia ca de şoarece de canal, podoaba aia de invadator extraterestru, ca să nu-şi irite ochii? Oh, how delicate, doctor Lavoisier. Dacă voiai să studiezi teoria cinetică a gazelor, de ce să reconstruieşti atât de meticulos mica eolipilă, un cioculeţ pe o sferă care, încălzită, se învârte vomitând aburi, când prima eolipilă fusese construită de Heron, pe timpul Gnozei, ca mecanism pe care se bazau statuile vorbitoare şi alte minunăţii ale preoţilor egipteni?

Şi ce era oare aparatul acela pentru studierea fermentaţiei putrede, 1789, frumoasă aluzie la bastarzii rău mirositori ai Demiurgului? Un şir de tuburi de sticlă care, dintr-un uter în formă de bol, trec, prin nişte sfere şi conducte susţinute de nişte suporţi bifurcaţi, între două băşici, transmiţând nu ştiu ce esenţă de la una la cealaltă prin nişte serpentine care spânzură în gol… Fermentaţie putredă? Balneum Mariae, sublimarea hidrargirului, mysterium conjunctionis, producerea Elixirului!

Iar aparatul pentru studiat fermentaţia – iarăşi – a vinului? Un joc de arcuri de cristal care merge din atanor în atanor, ieşind dintr-un alambic ca să sfârşească în altul? Şi lornioanele acelea, şi minuscula clepsidră, şi micul electroscop, şi lentila, cuţitaşul de laborator ce pare o literă cuneiformă, peria cu pârghie de expulzare, lama de sticlă, micul creuzet din ceramică refractară de trei centimetri pentru a produce un homunculus de mărimea unui gnom, uter infinitezimal pentru nişte contracţii minusculisime, cutiile de acaju pline cu pacheţele albe, ca nişte caşete de spiţer de provincie, înfăşurate în pergamente brăzdate de caractere intraductibile, cu specimene mineralogice (după cum ni se spune), în realitate nişte fragmente ale Sindonului din Basilida, relicvarii cu prepuţul lui Hermes Trismegistul, şi ciocanul de tapiţer, lung şi subţiratic, pentru a bate începutul unei foarte scurte zile a judecăţii, un raft cu chintesenţe de răspândit în rândurile Micului Popor al Elfilor din Avalon, şi aparatul inobservabil de mic pentru analiza combustiei uleiurilor, globulele de sticlă dispuse în formă de petale de caprifoi, cu mai mulţi caprifoi legaţi unul de altul prin tuburi de aur, iar caprifoii de alte tuburi de cristal, iar acestea de un cilindru de aramă, şi apoi – cu capul în jos – un alt cilindru de aur şi sticlă, şi alte tuburi, coborând, apendice atârnând, testicule, glande, excrescenţe, creste… Asta-i chimia modernă? Şi pentru asta trebuia ghilotinat autorul, când în fond nimic nu se creează şi nimic nu se distruge? Sau l-au ucis ca să-l facă să tacă în privinţa a ceea ce, prefăcându-se, descoperea, ca Newton, care şi-a întins ditamai aripile, însă continua să mediteze asupra Cabalei şi a esenţelor calitative?

Sala Lavoisier de la Conservatoire e o mărturie, un mesaj cifrat, un compendiu al întregului muzeu, o luare în derâdere a orgoliului gândirii solide a raţiunii moderne, susur al altor mistere. Jacopo Belbo avea dreptate, Raţiunea dăduse greş.

Mă grăbeam, se apropia ceasul. Iată metrul, kilogramul, măsurile, false garanţii de garanţie. Învăţasem de la Agliè că secretul Piramidelor se dezvăluie nu prin calcule în metri, ci în coţi antici. Iată aparatele aritmetice, triumf fictiv al cantitativului, în realitate o promisiune a calităţilor oculte ale numerelor, întoarcere la originile Notarikon-ului rabinilor aflaţi în fugă pe coclaurii Europei. Astronomie, orologii, automate, vai şi-amar de mine de-aş mai rămâne în compania unor alte asemenea revelaţii. Eram pe cale să pătrund în miezul unui mesaj secret în formă de Theatrum raţionalist, repede, repede, aveam să explorez eu după aceea, între ora închiderii şi miezul nopţii, obiectele acelea care în lumina oblică a amurgului îşi dobândeau adevărata fizionomie, de figuri, şi nu de instrumente.

Sus, doar am trecut prin sălile dedicate meseriilor, energiei, elctricităţii, căci şi aşa nu m-aş fi putut ascunde în vitrinele acelea. Pe măsură ce descopeream sau intuiam sensul acelor înşiruiri, eram cuprins de neliniştea că nu voi avea timp să găsesc o ascunzătoare ca să asist la revelaţia nocturnă a raţiunii lor secrete. Acum umblam ca un om hăituit de oră şi de înspăimântătoarea înaintare a cifrei. Pământul se-nvârtea inexorabil, se apropia ora, peste puţin aveau să mă dea afară.

Până ce, trecând de galeria dispozitivelor electrice, am ajuns în mica sală a sticlăriei. Ce logică răsturnată dispusese oare ca alături de aparatele cele mai avansate şi costisitoare ale iscusinţei moderne să se afle o zonă rezervată unor practici ce le-au fost cunoscute fenicienilor cu milenii în urmă? Ce sală de adunătură mai era şi asta, care alterna porţelanuri chinezeşti şi vase androgine de Lalique, poterii, majolică, faianţe, muranerie, iar în fund, într-un involucru enorm, în mărime naturală şi în trei dimensiuni, un leu care ucidea un şarpe? Raţiunea aparentă a acelei prezenţe era că grupul reprezentat fusese realizat în întregime din pastă de sticlă, dar raţiunea emblematică trebuia să fie alta… Încercam să-mi amintesc unde mai zărisem imaginea aceea. Apoi mi-am amintit. Demiurgul, odiosul produs al Sophiei, primul arhonte, Ildabaoth, cel răspunzător de lume şi de fundamentalul ei defect, avea forma unui şarpe şi a unui leu, iar ochii lui aruncau o lumină de foc. Poate că întregul Conservatoire era o imagine a procesului nelegiuit prin care, din plenitudinea principiului prim, Pendulul, şi din strălucirea de fulger a Pleromei, din eon în eon, Ogdoada se destramă în fâşii şi se ajunge astfel la regatul cosmic, în care domneşte Răul. Dar atunci acest şarpe şi acest leu îmi spuneau că drumul meu iniţiatic – din păcate, à rebours – era deja încheiat şi că peste puţin aveam să revăd lumea, nu cum trebuie să fie ea, ci aşa cum este.

Şi, într-adevăr, am observat că în colţul din dreapta, în faţa unei ferestre, se afla ghereta Periscopului. Am intrat. M-am trezit în faţa unei plăci de sticlă, un fel de panou de comandă, pe care vedeam mişcându-se imaginile unui film, foarte şterse, o porţiune de oraş. Apoi mi-am dat seama că imaginea era proiectată de un alt ecran, aflat deasupra capului meu, unde ea apărea răsturnată, iar acest al doilea ecran era ocularul unui periscop rudimentar, făcut, ca să zicem aşa, din două cutii mari încastrate în unghi obtuz, cu cutia mai lungă ce se înălţa în loc de tub în afara gheretei, deasupra capului meu şi în spate, ajungând la o fereastră din partea superioară, prin care, desigur, printr-un joc interior de lentile ce-i permitea un unghi larg de vedere, capta imaginile exterioare. Calculând parcursul pe care-l făcusem urcând, am înţeles că periscopul îmi permitea să văd exteriorul ca şi cum aş fi privit prin vitraliile de sus ale corului de la Saint-Martin – ca şi cum aş fi privit atârnat de Pendul, ultima viziune a unui spânzurat. Mi-am adaptat mai bine pupila la imaginea aceea albicioasă: acum puteam vedea rue Vaucanson, spre care dădea corul, şi rue Conté, care prelungea ideal naosul. Rue Conté dădea în rue Montgolfier, spre stânga, şi în rue de Turbigo, spre dreapta, cu două baruri în colţuri, Le Week End şi La Rotonde, iar drept înainte o faţadă pe care se profila o inscripţie, abia am reuşit s-o descifrez, LES CRÉATIONS JACSAM. Periscopul. Nu era prea evident de ce se afla în sala sticlăriei, în loc să fie în aceea a instrumentelor optice, semn că era important ca prospectarea exteriorului să se petreacă în acel loc, cu orientarea aceea, dar nu înţelegeam motivele alegerii. De ce tocmai cubiculul ăsta, pozitivist şi vernian, alături de aluzia emblematică cu leul şi şarpele?

În orice caz, dacă aş fi avut tăria şi curajul să mai rămân acolo câteva zeci de minute, poate că paznicul n-avea să mă vadă.

Şi subacvatic am rămas pentru un timp care-mi păru foarte lung. Auzeam paşii celor întârziaţi, pe cei ai ultimilor paznici. Am fost ispitit să mă ghemuiesc sub tabloul de bord, ca să scap mai uşor de vreo eventuală privire aruncată distrat, apoi m-am abţinut, pentru că, rămânând în picioare, dacă m-ar fi descoperit, aş fi putut oricum să mă prefac că sunt un vizitator absorbit, rămas să se bucure de minunăţia aceea.

Curând se stinseră luminile şi sala fu învăluită în penumbră, ghereta deveni mai puţin întunecoasă, luminată slab de ecranul la care continuam să mă uit ţintă, pentru că reprezenta ultimul meu contact cu lumea.

Prudenţa cerea să rămân în picioare, iar dacă picioarele mă dureau, ghemuit pe vine, cel puţin vreo două ore. Ora de închidere pentru vizitatori nu coincide cu cea a plecării angajaţilor. Mă apucă spaima la gândul curăţeniei: şi dacă acum începuseră să facă curat în toate sălile, palmă cu palmă? Pe urmă m-am gândit că, de vreme ce dimineaţa muzeul se deschidea târziu, personalul de serviciu avea să lucreze la lumina zilei, şi nu seara. Aşa trebuia să fie, cel puţin în sălile de sus, deoarece nu mai auzeam pe nimeni trecând. Doar nişte zgomote îndepărtate, câteva bufnete înfundate, probabil uşi ce se închideau. Trebuia să rămân pe loc. Aveam timp să ajung din nou în biserică între zece şi unsprezece, poate chiar şi după aceea, deoarece Stăpânii aveau să vină doar către miezul nopţii.

În momentul acela un grup de tineri ieşea din La Rotonde. O fată trecea pe rue Conté, cotind apoi pe rue Montgolfier. Nu era o zonă prea frecventată, puteam să rezist oare ceasuri în şir privind lumea insipidă pe care o aveam în spate? Dar dacă periscopul era acolo, n-ar fi trebuit să-mi trimită mesaje de o anume însemnătate secretă? Simţeam cum se apropie nevoia de a urina: trebuia să nu mă gândesc la asta, era ceva nervos.

Câte lucruri nu-ţi vin în minte când te afli singur şi clandestin într-un periscop! Pesemne e ca senzaţia cuiva care se ascunde în cala unei corăbii pentru a emigra departe. Într-adevăr, ţinta finală avea să fie Statuia Libertăţii, cu diorama New York-ului. Putea veni fără veste somnolenţa, poate ar fi fost un bine. Ba nu, căci aş fi putut să mă trezesc prea târziu…

Cea mai de temut putea fi o criză de nelinişte: când ai certitudinea că peste o clipă vei scoate un ţipăt. Periscop, submersibil, eşti blocat pe fund, poate că în jurul tău deja navighează peşti mari, negri, ai adâncurilor, şi nu-i vezi, şi numai tu singur ştii că începe să-ţi lipsească aerul…

Am respirat adânc de mai multe ori. Concentrare. Singurul lucru care nu te trădează în asemenea momente e lista spălătoresei. Să revii la fapte, să le listezi, să le deosebeşti cauzele, efectele. Am ajuns în situaţia asta din cutare şi cutare motiv…

Mă năpădiră amintirile, clare, precise, ordonate. Amintirile din ultimele trei zile pline de frenezie, apoi din ultimii doi ani, confundându-se cu amintirile de acum patruzeci de ani, aşa cum le regăsisem violând creierul electronic al lui Jacopo Belbo.

Mi-amintesc (şi-mi aminteam), ca să dau un sens dezordinii creaţiei noastre greşite. Acum, ca şi alaltăseară în periscop, mă retrag într-un punct îndepărtat al minţii ca să scot de acolo o istorisire. Ca şi Pendulul. Diotallevi mi-o spusese, primul sefirot e Kether, Coroana, originea, golul primordial. El a creat mai întâi un punct, care a devenit Gândul, unde a desenat toate figurile… Era şi nu era, închis în nume şi scăpând numelui, nu avea încă alt nume decât „Cine?“, pură dorinţă de a fi chemat printr-un nume… La început el a trasat nişte semne în acea aură, o văpaie a ţâşnit din străfundul său cel mai tainic, ca o ceaţă fără culoare care să dea formă informului, şi abia a pornit ea să se întindă, că în centrul ei s-a format o izbucnire de flăcări ce s-au revărsat iluminând sefiroţii inferiori, şi tot aşa în jos, până la Regat.

Dar poate că în acest tsimtsum, în acest adăpost, în această singurătate, zicea Diotallevi, exista deja făgăduinţa reîntoarcerii.