© 2017 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6600-3

ISBN PDF: 978-973-46-6601-0

ISBN print: 978-973-46-6367-5

Coperta: Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ION DICHISEANU (n. 1933), bine-cunoscut actor de teatru şi cinema, a făcut roluri memorabile pe scena Teatrului Nottara şi a jucat în filme celebre, printre care Titanic vals, Toate pînzele sus, Pentru patrie, Revanşa, Clipa (Premiul ACIN, 1979), Burebista, Misterele Bucureştilor, Supravieţuitorul. A mai publicat volumul de versuri Frumoasa spaniolă, frumoasa suedeză (1995). De acelaşi autor la Editura Polirom: Am fost rivalul regelui. Povestea mea de iubire cu Sara Montiel (2016).

Beau o cafea la Time Out, într-un fel de solitudine asumată. Pot garanta că aici îţi poţi aduna cel mai bine gândurile, când simţi nevoia. Verific aproape instinctiv brichetele de prin buzunare, am o adevărată colecţie, pentru siguranţă scot două dintre ele, la nimereală, şi le aşez pe masă frumos, pe şerveţelul de lângă ceaşca de cafea. Îmi aprind liniştit o ţigară, simţind din plin cât de reconfortant e să te afli într-un astfel de loc. Atmosferă selectă, feţe cunoscute, rafinament, o oarecare intimitate, clienţi fideli, discuţii banale. Despre vreme, despre orice, de ce aşa şi nu altfel, cum merg treburile, ce mai e nou pe la Rapid (subiectul îmi dă întotdeauna emoţii), verzi şi uscate.

Din senin se porneşte o ploaie cu piatră, cu tunete, ca vara. Foarte ciudat pentru anotimpul mărţişoarelor, când se numără babele pe stil nou şi te aştepţi mai degrabă la zăpada mieilor. Oricum, un mic semn de primenire. Primăvara întârzie, chiar şi cu această ploaie neaşteptată în urma căreia s-a arătat o rază de soare. Time Out se află pe Calea Moşilor, la intrarea pe Strada Olari (aproape de locul unde mi-am pus cândva pirostriile), şi are un nume promiţător. Sugestia de a te plasa în afara timpului sună ca un fel de vrajă, ca o magie. O promisiune mai mult de rămânere decât de întoarcere în timp. Îmi place numele cafenelei, dar mă şi obsedează, pentru că, iată, m-am hotărât să aştern pe hârtie gânduri şi amintiri mai vechi sau mai noi. Ar fi pretenţios să le zic memorii. E ceva mai degrabă în stil time out. Adică o pauză de reflecţie în care trecutul se revarsă în prezent, iar prezentul se întoarce în trecut. Aşadar să încercăm aici magia de a ne plasa cumva în afara timpului…

Portret de familie

Vine o vreme când amintirile te ajung din urmă, vrei, nu vrei. Întâmplări petrecute în decenii scurse de mult ţi se întorc în memorie atât de vii şi de clare, de parcă s-ar fi petrecut ieri. Şi le simţi, paradoxal, teribil de actuale. Le retrăieşti cu emoţie şi cu nostalgie, simţind un fior de tinereţe. Ca şi cum te-ai regăsi prin miracol, cu visele şi speranţele, cu sufletul de adolescent. Parcă tot filmul vieţii ar rula invers. Până la ultima fotogramă.

Simt această tentaţie să transcriu frânturile de imagini ce se întorc, uneori involuntar, din trecut. Încerc să dau glas, în acest fel, amintirilor. Dar nu în sensul redactării unui jurnal pe care, din diverse motive, nu l-am scris la timpul potrivit. Nu am nici un fel de însemnări din trecut sau alte astfel de notiţe. Prin urmare, nu cred că ar fi posibil sau că voi putea, acum, să încadrez trecutul existenţei mele într-o cronologie exactă. Pentru un actor, vă garantez, timpul înseamnă mai mult emoţie şi mai puţin consemnări precise. Dar iată că trecutul, cum spuneam, vine din urmă şi încă mai face parte din spectacolul vieţii. Uneori, vă rog să mă credeţi, este mai actual decât prezentul.

M-am gândit în fel şi chip de unde şi cum să încep, dar mai ales cum să pun în scenă (a se citi „în pagină”) acest spectacol. Mă văd dintr-odată scenarist, regizor şi interpret în acelaşi timp. Trei într-unul! Apoi, ştim cu toţii că există o adevărată seducţie a confesiunilor. Pe scenă e simplu. La asta mă pricep cel mai bine. Arta şi viaţa oricărui actor este şi va rămâne scena. Prezenţa în faţa publicului este esenţială. Când joci îi simţi privirile, respiraţia, aşteptările, încurajarea, aplauzele. Nu există răsplată mai mare decât adulaţia la scenă deschisă. Sau când mă opresc oamenii pe stradă să mă salute, să se fotografieze cu mine, când mă claxonează în trafic şi-mi fac cu mâna, când taximetriştii se bucură să mă vadă şi refuză să-mi ia bani – gesturi calde şi sincere care măsoară în timp real gradul de popularitate. Nu există răsplată mai mare!

Şi mi se pare fantastic că printre aceşti oameni pe care îi întâlnesc pentru prima dată se află şi foarte mulţi tineri. Îşi arată respectul şi preţuirea cu bucurie. În faţa publicului mi se pare simplu, mă descurc întotdeauna.

Situaţia e cu totul alta când vrei să transpui aceste realităţi într-o carte. Ca să înţelegeţi mai bine, puneţi-vă în locul meu. Unghiul percepţiei, veţi vedea, se schimbă dramatic. Publicul nu se mai află în faţa ta, nu-l mai simţi şi nu-ţi mai poţi adapta discursul în funcţie de reacţiile la cald. Pentru un actor, a scrie o carte de amintiri e ca şi cum ar juca într-un spectacol cu sala goală.

Mai există şi o altă dificultate, un fel de încurcătură în legătură cu care aş vrea să fac, în preambul, câteva precizări. După ce ai jucat zeci, poate sute de roluri, cu tot atâtea destine, amintiri şi poveşti, mai ştii cu adevărat cine este cel real, interpretul sau eroul, cel de pe scenă ori cel din viaţă? Cum zicea Tennessee Williams: „O pisică s-a culcat la soare visând că este un om care visează că este pisică, iar când s-a trezit nu mai ştia ce este, om sau pisică”. Ceva de genul ăsta. E greu, dacă nu imposibil să delimitezi exact viaţa reală de viaţa trăită pe scenă. Realităţile celor două ipostaze care alcătuiesc împreună viaţa unui actor adevărat interferează în fel şi chip, când nici nu te aştepţi. O astfel de interferenţă este, poate, reţeta vieţii adevărate. Există aşadar un soi de empatie inversă, de identificare afectivă în care eroii interpretaţi îţi locuiesc sufletul o vreme, o perioadă mai lungă sau mai scurtă. Le împrumuţi viaţa şi o trăieşti în locul lor, uneori fără să vrei – anumite gesturi, frânturi de replici sau chiar mentalităţi. Nu doar actorii trăiesc în pielea personajelor pe care le interpretează, ci şi eroii cărora aceştia le dau viaţă intră în pielea actorilor. Şi te întrebi, pe bună dreptate, ale cui amintiri le retrăieşti, ale cui întâmplări le scrii în cartea în care vrei să-ţi povesteşti viaţa? Ale tale sau ale lor?

Orice s-ar spune, cel mai frumos capitol din viaţă rămâne copilăria. Are ceva inefabil care se asociază cel mai bine cu sufletul îngerilor. Despre anii de joacă aproape toţi ne amintim cu seninătate şi bucurie, dar mai ales cu o afecţiune specială. Cu toate lipsurile şi greutăţile de atunci, şi nu au fost puţine, pentru o familie cu mulţi copii, cu multe guri de hrănit. Hărmălaia şi jocurile nevinovate, micile bucurii trăite în copilărie îmi revin în memorie cu o aură de strălucire. Am fost al optulea copil al familiei şi după mine mai avea să se nască unul. M-a adus barza, cum se spune, la pavilioanele CFR din Gara Adjud. Se pare că trenurile de noapte, cu şuieratul lor asurzitor, îi trezeau cam des din somn pe scumpii noştri părinţi! Aşa se face că, în ritm de accelerat, până la urmă aveam să fim nouă fraţi şi surori. O adevărată trupă de teatru! Actori în marele spectacol al vieţii. Să vă prezint „distribuţia”, să-i împărţim pe roluri, mai întâi ca băieţi şi fete – dar atenţie, să nu-i încurcăm, că erau cam mulţi. Să începem cu fetele.

Surorile erau toate mai mari decât mine. Georgeta, cea mai mare dintre noi, s-a căsătorit la Bucureşti cu Titus Ianculescu, ofiţer de marină comercială. Jeni, care după moartea mamei mi-a fost ca o mamă, s-a măritat la Cernăuţi cu Stelian Popescu, ceferist. Graţiela s-a măritat cu Mitică Nedelcu, la Bucureşti. Eugenia era cuminte, conştiincioasă, nu ieşea din vorba mamei – era cea mai serioasă. La şcoală. Următoarea, Anişoara, era opusul ei: băieţoasă, juca fotbal cu puştii din anturajul ei. Când Eugenia dormea, Anişoara îi subtiliza caietele de şcoală ca să copieze temele. Ei nu-i prea plăcea să tocească.

Şi acum băieţii. Nicu, cel mai mare dintre noi, avea darul comerţului, ştia să facă bani. Vasile, fiind al doilea ca vârstă, lucra deja la Revizia de vagoane. Urma tradiţia familiei, ca şi Jeni, care a luat de bărbat un ceferist. Aducea bani în casă. Prâslea, Aurel, era răsfăţatul familiei. Orice năzbâtie făcea îmi era atribuită mie, chiar dacă eram mai mare decât el şi se putea crede, fals, că aveam şi eu falitul meu. Numai că eu eram favoritul tatei… Aşa că lucrurile se echilibrau. Glumind niţel, pot spune că, fiind mulţi copii din tată ceferist, pentru fiecare gară a făcut câte unul. Eram deci o familie mare, dar şi foarte unită. De sărbători începeam cu Sfânta Eugenia, în ajunul Crăciunului, apoi Crăciunul, Anul Nou, continuam cu Vasile şi terminam cu Sfântul Ion… Tatălui meu îi plăcea să aibă musafiri, să-i cânte lăutarii, adora petrecerile, era sufletul lor, avea chef de viaţă. De la el am învăţat că viaţa trebuie trăită ca o sărbătoare.

Poveştile de familie au viaţa lor specială şi ne însoţesc tot timpul, ca un fel de mitologie. În această privinţă este cel puţin derutantă, dacă nu confuză de-a dreptul, afirmaţia filosofului Seneca potrivit căreia „nimeni nu dispune de trecut”. Poate doar în sensul că nu mai poţi interveni asupra lui şi, ca atare, nu-l mai poţi schimba. Ai însă libertatea să-l invoci când vrei, să ţi-l reaminteşti, să-l transpui în poveşti ori, pur şi simplu, să-l ignori. Fiecare după firea sau bunul lui plac. Dar în nici un caz nu poţi spune că o parte atât de importantă a trecutului, cum este copilăria, nu-ţi mai aparţine. Întoarcerea în timp, sub imperiul amintirilor, depăşeşte orice filosofie.

Un ochi râde şi altul plânge când îmi amintesc de vremurile acelea. Întocmai ca la măştile care simbolizează spectacolul de teatru. Accentul cade însă mai mult pe bucurie, pe clipele fericite, chiar dacă lipsurile, cum spuneam, au fost şi ele destule.

Îmi revin deseori în auz, din acele vremuri, frânturi de dialog, multe dintre ele nostime şi naive, dar sincere şi adevărate.

— Di undi ieşti, mă, puţî?

— Din Adjud! Nod di cali feratî! venea răspunsul meu prompt şi plin de mândrie, încărcat cu bucuria sufletului de copil.

Să se ştie! Că Adjudul nu era un târg oarecare… De fiecare dată mă întorc cu drag acolo, copleşit de amintiri.

În ochii mei de atunci, Adjudul era un fel de buric al pământului. Multe din trenurile care străbăteau ţara în lung şi-n lat îşi încrucişau drumurile în gara noastră. Gândiţi-vă doar la faptul că, pentru nişte copii aflaţi la joacă, locomotivele cu aburi păreau uriaşe. Le admiram cu uimire cum făceau manevre pentru compunerea garniturilor, le vedeam trăgând la peron vagoanele de pasageri cu ciorchini de feţe ivite la geamuri. Era pentru mine un univers fabulos, aflat sub semnul călătoriilor. Un du-te-vino spectaculos şi plin de mister. Oameni pe care îi vedeai o singură dată, destine neştiute, bagaje de tot felul. Aşa sunt gările. Aburii ţâşnind de sub roţi, spotul de abur al sirenei, şuieratul şi pufăitul sacadat în timp ce trenul se punea în mişcare, toate acestea ofereau un spectacol pe cinste. Şi acum mai simt în nări mirosul greu al traverselor de lemn date cu păcură, aerul îmbâcsit de fum de la cazanele încinse în care fochiştii aruncau lopeţi de cărbuni. Cum să nu-ţi aminteşti cu drag de toate acestea? „Toţi oamenii mari au fost mai întâi copii”, spunea Saint-Exupéry, „dar puţini dintre ei îşi mai aduc aminte”. Eu mă număr, şi sunt fericit să o spun, printre cei care îşi amintesc cu drag de copilărie.

În tabloul de familie cu mulţi fraţi şi surori, aşa cum vi l-am prezentat în doar câteva cuvinte, părinţii şi bunicul ocupau un loc central, important, ca o icoană pe un perete. Aveau ceva şi autoritar, şi blând, un amestec de severitate şi îngăduinţă, după cum era cazul.

Bunicului meu îi plăcea foarte mult viaţa. Mi-l amintesc de fiecare dată cu un zâmbet ştrengar, la chefurile la care tata îi ţinea mereu companie. Petreceau împreună de minune, ca între ceferişti adevăraţi. Nici n-ai fi zis că bunicul se apropia de suta de ani. Cred că-i semăn, ca longevitate, dar şi ca poftă de viaţă. I-a pus capac o întâmplare nefericită. Într-o iarnă cumplit de geroasă, cu viscol şi nămeţi uriaşi, s-a dus să verifice vinul. S-a urcat pe o sanie îngheţată să vadă în ce stare era vinul din anul precedent, păstrat în butoaie. A alunecat pe un sloi şi a căzut, sărmanul, rău de tot. L-am transportat repede, cu toţii, la spital, însă după două săptămâni de chinuri s-a prăpădit. Aşa i-a fost scris sfârşitul, la cei 98 de ani împliniţi. Triste au fost sărbătorile noastre atunci!

Bunicul a fost cel dintâi care a purtat numele de familie Dichiseanu. Şi asta dintr-o întâmplare cu haz, pe care o ştiu de la tata. Pe străbunic îl chema, de fapt, Grigorescu. Destinul a făcut ca atunci când străbunicul s-a dus să-şi declare copilul nou-născut să nimerească peste un notar surd. Răspunsul la întrebarea acestuia despre nume a fost clar şi răspicat, dar degeaba…

— Grigorescu!

— Cum? Cum?

— Din Dichiseni…, s-a grăbit străbunicul să completeze, anticipând răspunsul la întrebarea următoare.

— Di-chi-sea-nu…, a silabisit notarul în timp ce scria imperturbabil numele astfel atribuit în acte.

Şi de atunci aşa a rămas numele de familie pentru toţi cei care au urmat, în descendenţă paternă, de pe linia bunicului. Un nume la care ţinem mult şi pe care îl preţuim. Rezonanţa lui semantică îţi sugerează din start imaginea unui om dichisit. Şi asta nu e rău. Am luat-o ca pe un avantaj datorat destinului. În treacăt fie spus, eu cred în puterea sa. Există multe semne în viaţa noastră care îţi deschid calea sau îţi arată viitorul, dacă ştii să le citeşti cum trebuie.

Despre mama, amintirile şi imaginile îmi revin în memorie cu multă duioşie. Eu m-am născut toamna, în zodia Balanţei, iar după mine a venit şi al nouălea frate, Aurel. Familia o ducea destul de greu. Tata era tehnician de telecomunicaţii la gara din Adjud. Trăiam cu toţii dintr-un salariu. Locuiam cu chirie la unul din pavilioanele CFR din gară. Un microcartier ceferist. Mama, femeie foarte credincioasă, nu permitea nimănui să se aşeze la masă ori să plece la culcare fără să spună rugăciunea sau fără să se închine. Pe vremea aceea, slujba de la Patriarhie se transmitea la radio. Nu exista duminică în care mama să nu ne adune lângă aparatul de radio, să ascultăm slujba cu smerenie, alături de ea, noi cei mici care mai rămăseserăm la vatra casei. Adică patru copii: eu, Aurel, Anişoara şi Eugenia. Era o femeie deosebit de miloasă. Cu toată sărăcia din acele vremuri, şi ne încercau destule necazuri şi lipsuri, dacă bătea la poartă un cerşetor, ea îl omenea, dându-i de pomană mâncare sau haine…

Am avut o copilărie plină de năzbâtii. Şi acum mă trec fiori când îmi amintesc povestea cu pepenii. Era toamnă şi începuseră să treacă prin târg căruţe pline cu pepeni. Un drac de copil m-a împins la rele şi m-a învăţat cum să fur. Mergeam tiptil pe lângă car, în timp ce ţăranul obosit dormita pe capră, cu capul pe pepeni. Apucam un pepene şi-l trăgeam cu putere în jos, aruncându-l în şanţul de la marginea drumului. Pe la a doua încercare am simţit că pepenele opune rezistenţă – era capul ţăranului! Speriat şi trezit brusc în felul acesta, căruţaşul m-a alergat cu biciul până ce am dispărut ca o fantomă, în praful drumului. Nu m-a prins. Dar, mult mai grav, a aflat mama. Am luat o papară cât tot carul cu pepeni. Şi acum, când mănânc pepene, parcă simt „mângâierea” maternă pe care mi-a aplicat-o atunci!

Aveam în cartier, gaşca noastră, o echipă de fotbal. Fiind numai copii de ceferişti, aceasta se numea, fireşte, Rapid. Eu jucam la înaintare, îmi plăcea să dau goluri. Şi chiar dădeam. Aurel, fratele meu, era portar. Îl certam amar când încasa vreun gol, iar el mă păruia de câte ori ratam. Aveam tricouri de-ale Rapidului. Făcute de mama, din cămăşi vechi. Improvizaţii de suporter adolescent. Dar sincere şi adevărate. Mama ştia bine să speculeze „rapidismul” din mine: pentru tricourile pe care ni le confecţiona trebuia să mătur curtea, să adun troscot pentru puii de găină, să culeg urzici pentru puii de curcă şi să curăţ coteţele… Hai, Rapid!

Maidanul şi străzile erau ale noastre. Ne jucam până seara târziu. Parcă întreaga lume ne aparţinea, întregul univers. În năzdrăvăniile noastre uitam de toate grijile şi greutăţile. Suma străzilor copilăriei este egală cu pătratul călătoriilor visate. Nu-mi mai amintesc cine a formulat această teoremă fantastică, dar îi dau perfectă dreptate.

Am mărturisit, de la bun început, că eu cred cu tărie în predestinare. Semnele vocaţiei pentru spectacol s-au arătat din copilărie. Aveam acolo, la Adjud, lângă pavilionul în care locuiam, o magazie cu un cuptor de pâine. Fascinant. Era atracţia, vedeta copilăriei mele. Când eram singuri, luam cearşafuri, cuverturi, perne şi improvizam pe vatra cuptorului un fel de scenă. Jucam teatru. Aşadar, prima scenă pe care am jucat a fost cuptorul acela de pâine. Împreună cu fraţii şi surorile mele, că eram destui, realizam tot felul de improvizaţii… Mai mult, Aurel, economist prin vocaţie – ulterior a făcut ASE-ul –, a încropit un soi de afacere. El a fost, ca să zic aşa, primul meu impresar. Se adunau, din curiozitate, o mulţime de copii. Iar când veneau la gard, nu-i lăsa să se uite fără să le perceapă o taxă de un leu… Stagiunea a durat până când ne-a surprins mama. Ne-a tras o mamă de bătaie şi… gata cu teatrul de pe cuptor!

A rămas însă amintirea vie, magia primei scene, a primei provocări legate de teatru. Lucru care mi-a prins bine şi m-a ajutat enorm, fiindcă în clasa a doua am fost desemnat să recit, de Ziua Eroilor, la mormântul soldatului necunoscut. Poezia se numea Soldatul necunoscut. O ştiu şi azi…

Iar această magie a sporit şi mai mult când l-am văzut la Adjud pe marele actor Radu Beligan, puţin înainte de război, în turneu cu piesa Clasa a 8-a B. Să fiu cinstit, de la Beligan am luat cu adevărat microbul acestei arte a teatrului. Când am intrat la facultate – pe atunci se numea Institutul de Artă Teatrală şi Cinematografică (IATC) – l-am avut profesor, în primul an, ca să vezi destinul, chiar pe domnul Beligan!

Anii de şcoală sunt şi ei încărcaţi de amintiri, de bucurii şi emoţii, dar şi de unele greutăţi materiale, inerente într-o familie cu atâţia copii şi atâtea nevoi. Mersul la şcoală ne crea mereu probleme. În sensul că şcoala se afla în centrul oraşului. De la pavilioanele CFR era ceva distanţă. Treceam prin parcul Lahovari, apoi prin piaţă. Noroc că orele mele şi ale lui Aurel erau decalate – şi astfel, pentru că foloseam amândoi o singură pereche de pantofi, unul dintre noi era nevoit să stea acasă, în papuci, până se întorcea celălalt de la şcoală. Ce-mi mai amintesc e că primul dascăl s-a numit Pătrăşcanu, un om cu o figură luminoasă.

Anii copilăriei au trecut repede. Aproape nici n-am băgat de seamă când s-au scurs. Apoi a venit războiul. În oraş au sosit nemţii. Au început bombardamentele. Şi cum Adjudul era „nod di cali feratî”, cum spuneam ceva mai înainte, era ţinta preferată a bombardamentelor Aliaţilor. Prin gară treceau trenuri cu prizonieri, ţinuţi la bou-vagon. Nouă, copiilor, ne era milă când îi vedeam şi, în ciuda tuturor interdicţiilor şi vigilenţei soldaţilor din pază, le duceam bieţilor oameni pâine şi apă. Când eram surprinşi, nu scăpam fără un şut în fund. Dar atât… Cred că era vorba de omenie, o milă tacită, fie ea minimă. Am avut şansa să scăpăm din bombardamente, în timp ce în jurul nostru destulă lume îşi găsise sfârşitul. Războiul ne-a afectat şi traiul de zi cu zi. La un moment dat, salariile au început să întârzie. Era foamete şi oamenii nu ştiau cum să se mai descurce. Aşa că un coleg al tatei a venit cu o propunere:

— Nea Fănică, vinde, dom’le, nişte stâlpi sau sârmă de telegraf din depozit, că intrăm în foame!

— Mai bine mor de sărăcie cu toată familia decât să fac asta!

Tata era un om cinstit şi corect. Unul dintre şefii nemţilor, Ralph, a colaborat, prin natura funcţiei, cu tata, care, în privinţa activităţii din gară, reprezenta partea română. Era vorba de mişcarea trenurilor. Părinţii noştri fiind ospitalieri, considerau firesc să îl invite uneori la masă. Se crease, dacă nu o prietenie, măcar o amiciţie, în care ai mei au uitat, pare-se, că aveau de-a face cu un om al lui Hitler. Înainte de asta totuşi era şi el om. Părea drăguţ, ne aducea nouă, copiilor, bomboane, ciocolată, biscuiţi. Noi îi ofeream căldura unei familii de români, cu tradiţionala ospitalitate şi omenie. Totul a durat până la armistiţiul cu sovieticii, în urma căruia, din 23 august 1944 s-a hotărât întoarcerea armelor. Din momentul acela, Ralph al nostru nu mai era „al nostru” – i-a pus tatei pistolul în piept fără să clipească:

— Din clipa asta sunteţi prizonieri ai Reichului. Am primit ordin de la Führer să vă arestăm!

Tata a început să plângă. Noi, după el, tremuram. Mama, înspăimântată, îşi afunda plânsul în pumni. Nu reuşea să priceapă cum de omul pe care mai ieri l-am omenit şi căruia i-am oferit căldura căminului devenise atât de fanatic, un duşman periculos, gata să ne omoare. În spatele neamţului, un grup de soldaţi îşi ţineau puştile îndreptate spre „duşmanii Marelui Reich”, adică Ştefan Dichiseanu şi ai lui.

Cumplit lucru, războiul! Sub ameninţarea morţii, viaţa capătă alt sens. Evenimentele s-au precipitat cu un dramatism greu de redat în cuvinte. Am fost urcaţi, la rândul nostru, într-un bou-vagon, părinţii şi cinci dintre copii – patru minori, plus Vasile care deja lucra la Revizia de vagoane. Am fost îmbarcaţi alături de alţi ceferişti. Destinaţie necunoscută. În fiecare gară mai ataşau vagoane, astfel încât la Curtici – căci ne-am lămurit, eram duşi spre Ungaria – convoiul avea cam douăzeci de vagoane. Bine păzite de soldaţi germani. Şi, ca să vezi cum credinţa în Dumnezeu te ajută adeseori, prin staţiile din Ungaria, copii ca noi ne aduceau pâine, apă, de-ale gurii, aşa cum şi noi îi ajutaserăm cândva pe prizonierii din trenurile care treceau prin Adjud. Într-un fel sau altul, bunătatea sufletească îşi întoarce faţa. Important e să rămâi om. Kenyér – pâine, kolbász – cârnat şi víz – apă au fost primele cuvinte în limba maghiară pe care le-am învăţat. Omenie fără frontiere…

După o călătorie chinuitoare ce părea să nu se mai sfârşească, am ajuns în Austria, la Salzburg. Atunci tata a mulţumit Proniei, căci aflase ceva cumplit. Nemţii voiau să arunce convoiul în aer, însă ungurii s-au opus, invocând motivul că eram civili, nu militari angajaţi în război. Fără gestul salvator şi binecuvântat al maghiarilor, familia mea ar fi fost astăzi doar o dureroasă amintire…

Aşa am început viaţa în lagăr. Sediul, o fabrică de bere părăsită, Augustiner Bräustübl. Pază militarizată. Mâncare la cazan… şi bombardamente cât cuprinde. La un moment dat a venit şeful lagărului, i-a aliniat pe cei mari şi a spus: „Cine nu munceşte în ţara lui Hitler nu mănâncă pâine!”. Aşa încât tata şi fratele meu, ca şi ceilalţi bărbaţi valizi, au plecat la muncă, sub pază. Tot la gară… dar la Salzburg. Un incident care a marcat şi familia noastră a fost deraierea a două vagoane cu muniţie şi militari. Iar fratele meu, spre îngrijorarea şi spaima noastră, a fost acuzat de sabotaj. L-au arestat imediat şi l-au dat pe mâna temuţilor „Cap de mort”. Aruncat într-o celulă, fără lumină, deasupra unui pârâiaş care întreţinea o umiditate mortală, Vasile a fost torturat, după cum mi-a povestit el însuşi mai târziu, când groaza încă i se mai citea în priviri. Deşi nevinovat, a rămas în celulă până la sosirea trupelor americane. Dar până atunci avea să mai fie multă suferinţă şi spaimă.

Noi, restul familiei, cei din lagăr, nu aveam voie ca în timpul bombardamentelor americane să ne adăpostim prin tunelurile din munte. Eram prizonieri… Cei mai mici, copiii, printre care şi eu, ne furişam dincolo de zona interzisă, înşelând paza, şi ne jucam cu copiii localnicilor. Cel mai comunicativ şi mai simpatic puşti – a cărui figură nu o pot uita nici azi –, Siegfried, nu ne trata ca pe nişte prizonieri. Ne aducea de acasă mâncare, bomboane – ce mai, un prieten adevărat.

Casa lui se afla de fapt lângă noi, dar dincolo de gardul din sârmă ghimpată. În timpul unui bombardament, Siegfried a fost ucis împreună cu doi tovarăşi de joacă din lagăr. Norocul meu a fost că tocmai atunci nu eram prin zonă. Cel mai rău i-a fost însă mamei. Tata muncea, nouă, copiilor, ne ardea de joacă, dar mama, pe lângă grijile inerente ale vieţii din lagăr, era greu încercată de întemniţarea lui Vasile şi de faptul că nu ştia nimic despre soarta celorlalţi copii rămaşi în ţară. Din cauza gândurilor negre, a nesiguranţei, a incertitudinilor, dar şi a condiţiilor grele, s-a îmbolnăvit.

Au fost clipe chinuitoare, ce păreau să nu se mai termine, însă a venit, ca prin minune, şi ziua izbăvirii. Nu pot spune exact când s-a întâmplat – era un sfârşit de vară. Sunt sigur că istoricii ştiu cu precizie când au intrat americanii în Salzburg, dar eu, cum am spus, nu mai pot fixa momentul în timp. Toate acele evenimente îmi par acum un vis îndepărtat şi nu le pot rememora altfel decât cu mintea copilului de atunci. Era noapte spre dimineaţă. De asta sunt sigur. Se auzeau răzleţ împuşcături, lucru obişnuit. Unul dintre ai noştri, care ştia germană, a strigat spre ziuă, cu bucurie:

— E pace!

Când s-a luminat, am zărit steagul alb pe clădirea spitalului, care se afla nu departe de noi. Nemţii care ne păzeau dispăruseră. Atunci am înţeles că într-adevăr e pace… Un uruit asurzitor de tancuri se apropia de noi. Era un zumzet metalic, greu ca un fluviu de fier. Noi, copiii, am rupt gardul de sârmă şi ne-am repezit în stradă. Nu ştiam ale cui sunt tancurile, dar, aflând că e pace, am îndrăznit. Erau americanii! Stăteau veseli şi fericiţi pe turelele tancurilor, cu antebraţele rezemate de arme. Convoiul s-a oprit în faţa lagărului. Americanii au coborât… Pe faţa mea şi a celorlalţi copii români, mai mici, se citea surpriza. În faţa noastră, minunea minunilor, a apărut un militar negru! Era primul negru pe care îl vedeam în viaţa mea. Ce să fi căutat ei la Adjud?! A coborât şi a luat în braţe un puşti de-al nostru. L-a pupat, apoi a scos din buzunare, ca un fachir, tot felul de dulciuri. Printre ele şi populara gumă de mestecat americană. La început am încercat să o înghit. După trei zile, americanii au venit din nou şi ne-au invitat pe noi, copiii, să urcăm într-un camion. Mama s-a speriat. Era îngrozită. Ne-am trezit toţi copiii duşi la un depozit uriaş unde am fost îndemnaţi să ne alegem tot ce dorim din minunile aflate acolo: mâncare, jucării, îmbrăcăminte. Nu mai ştiam ce să fac. După atâtea bombardamente, foamete, privaţiuni şi lipsuri mă simţeam ca-n rai. Eram cu adevărat într-un fel de rai… Şi peste toate astea m-am ales şi cu o bicicletă. Cam mare, e drept, dar o bicicletă adevărată! Văzându-ne, la întoarcere, părinţii au simţit cu şi mai multă speranţă şi bucurie gustul păcii. Nu după mult timp, un oficial de la primărie a venit şi i-a adunat pe toţi cei din lagăr în careu. De data asta, nimeni nu s-a mai speriat. Lumea era doar curioasă. Oficialul s-a adresat, la întâmplare, unui bărbat.

— Ce profesie ai?

— Inginer. De căi ferate…

— Dacă alegi să rămâi în Austria, ai 2.000 de mărci pe lună. Câţi copii ai?

— Doi.

— Atunci vei avea 3.000 de mărci!

A venit şi rândul tatei, care la patru copii ar fi primit 4.000 pe lună, iar lumea a rămas cu gura căscată când, la propunerea de a rămâne acolo, el a răspuns:

— Puteţi să-mi daţi şi 10.000, eu îmi iau copiii şi plec în ţara mea.

Atunci oficialul a spus, pe un ton blând:

— Nu uitaţi că România este ocupată de ruşi. Chiar doriţi să-i cunoaşteţi mai îndeaproape?

— Orice-ar fi, eu mă întorc acasă cu familia, a fost replica tatei, iar vorbele lui au sunat ca un glas al destinului.

Cu toate vicisitudinile unei „vieţi noi” ce avea să-l aştepte în ţară, aflată acum în lagărul sovietic, tata nu a arătat niciodată că ar fi regretat hotărârea luată cu atâta fermitate. De fapt, eu cred că nu tata a hotărât. Dumnezeu a vrut să se întâmple aşa! În această privinţă cred că îi semăn tatălui meu. Pe unde am umblat, prin lume, întotdeauna mi-am dorit să mă întorc acasă. Suntem un neam sentimental, incurabil, noi, Dichisenii…