© 2016 by Editura POLIROM

www. cartearomaneasca.ro

Editura CARTEA ROMÂNEASCĂ

Bucureşti, Calea Victoriei nr. 133, sect. I

ISBN ePub: 978-973-46-5908-1

ISBN PDF: 978-973-46-5909-8

ISBN print: 978-973-23-3112-5

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © Kichigin/Shutterstock.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

GELLU DORIAN s-a născut pe 13 octombrie 1953, la Botoşani. Poet, prozator, dramaturg. Romane: Scriitorul (Helicon, 1996); Cartea fabuloasă (Cartea Românească, 2003); Sfîrşitul sau momente din viaţa unui om falsificat (Eikon, 2003); Împotriva noastră (Cartea Românească, 2005); Insula Matriochka (Paralela 45, 2005); O lume de lepădat (Bleadiuşka şi Stafia) (romane siameze, Limes, 2009), Casa Gorgias (Niculescu, 2011). Premiul Naţional de Proză „Ion Creangă”, Tîrgu Neamţ, 2005. Premii ale Filialei Iaşi a USR pentru romanele: Scriitorul, Cartea fabuloasă, Insula Matriochka şi Casa Gorgias. Romanul Împotriva noastră a fost nominalizat la premiile Cuvîntul şi USR. Tradus cu poezie şi proză în Germania, Spania, Mexic, Chile, SUA, Cehia, Ungaria, Slovacia, Rusia, Franţa, Italia şi Anglia. Ordinul Cultural A în grad de Cavaler, 2004. Medalia aniversară „100 de ani de la înfiinţarea USR”. Prin decret prezidenţial, Medalia aniversară „Eminescu-2000”. Membru al Uniunii Scriitorilor din România. Redactor-şef al revistei de cultură Hyperion. Membru fondator al Grupului de la Durău.

1

Ajuns în America, Iancu Onufrie şi-a scos din buzunarul cămăşii cele douăsprezece seminţe de măr, pe care, stabilindu-se la Monticello, le-a pus în pămînt cu un gînd secret, dacă din măcar una va ieşi un pom ca acela din grădina de acasă, atunci rostul lui va fi unul sigur aici, într-o lume atît de străină, în care dorea să se stabilească. Auzise el o vorbă a unui învăţat care spunea că poţi fi locuitor al lumii întregi doar cînd vei întîlni un popor înţelept şi cu legi drepte, al cărui cetăţean poţi deveni, dacă i le înţelegi. El aşa credea, că aici este poporul drept şi cu legi drepte, nu la el în ţară, unde bolşevicii strîmbaseră tot bunul mers.

Faţă de Iancu Onufrie, Iulius Apolsin, stabilit şi el pe Pămîntul Făgăduinţei, va risipi totul din dorinţa de a scotoci pe sub hainele putrezite ale timpului. Şi asta fără să i-o ceară cineva anume, în afară de conştiinţa lui care i se ivise în cap ca un vierme într-un măr stricat.

Cu ani buni în urmă, la Tulcea, la o agapă cu mai mulţi amici, l-am văzut pentru prima oară pe Iulius Apolsin, specialist în piscicultură, de altfel un ihtiolog cu doctorat la purtător. Acesta avea un prieten medic, în mîna căruia, atunci, am ajuns din cauza unei pierderi de calciu după o noapte cu ţigări Carpaţi şi votcă proastă pe care ne-au vîndut-o nişte lipoveni care, peste două zile, ne-au aşteptat în Deltă, la Sulina; că dacă ajungi, pentru o chindie la Tulcea şi nu dai o fugă şi la Sulina, degeaba ai fost acolo. Era tînăr, bărbat bine, cu soţie şi un copil. Nici prin cap nu-i trecea să fugă din ţară. Ca de altfel nici unuia dintre noi, atunci. Eu, cel puţin, în acele vremuri cînd gîndul îmi cutreiera slobod pe oriunde ar fi vrut să hălăduiască şi trupul, nu-mi imaginam că voi ajunge vreodată atît de departe, la capătul pămîntului. Mi se părea imposibil. Nu aşa cum era acum convins Iulius Apolsin că ar putea străbate timpul îndărăt pînă acolo unde nici măcar gîndul meu nu îndrăznea să se facă prezent. El avea pe acele vremuri alte preocupări, cum ar fi pescuitul (nu numai ca necesitate a meselor, mereu în desfătare, ci ca om care studiase inteligenţa la peşti, nu?), femeile, familia pe care între timp şi-a abandonat-o la Bucureşti, luîndu-şi lumea-n cap.

Acum, după foarte mulţi ani, l-am descoperit în Megalopolis. Întîi, fără să ne dezvăluim trecutul, în building-ul Duane House, unde avea pe cineva la care se strecura pe nevăzute, loc unde se oploşeau emigranţii români – o mare parte dintre ei, printre care, la începuturile sale americane, şi medicul de la Tulcea, care se ţinuse de Apolsin ca o umbră. Apoi, la office-ul acestuia de la Acvariul din A.Q2, botezat de noul administrator Astroland, undeva pe malul oceanului, lîngă cartierul rus, unde dădea impresia că are tot arsenalul din muzeele din România: reproduceri în miniatură ale trofeelor dacice, imagini ale sanctuarului de la Sarmisegetuza, „Cloşca cu puii de aur”, brăţări în formă de şarpe, steagul dacic, tot ce ţinea de un trecut îndepărtat pe care el dorea să-l cunoască în amănunt şi despre care istoricii de pe Dîmboviţa, cum le spunea el, nu ştiau mai nimic sau dacă ştiau ascundeau cu bună ştiinţă.

Nu ne-am recunoscut decît după un îndelung dialog. Irin, prietenul la care ajunsesem, era de faţă. Acesta, nu am înţeles mai tîrziu de ce, se avea bine cu Iustin Canafu, predicator adventist, rămas şi el prin America de prin anii optzeci.

Vorbeau vrute şi nevrute. Părea că-l stingheresc. Nu ştia de unde să mă ia. Plecînd din ţară cu voia securiştilor, era suspicios pe oricine se apropia de el, deşi timpurile se schimbaseră radical de atunci pînă acum. Însă el fusese mai tot timpul în vizorul celor care i-au dat drumul să plece în lumea liberă şi cărora el nu prea le-a dat ceea ce aceştia voiau. Mai ales că el plecase cu cîţiva ani înainte ca Pacepa să facă pasul de înaltă trădare, de defăimare a regimului Ceauşescu. Orice român de acolo devenise din acel moment punct de control pentru descoperirea şefului securităţii secrete a dictatorului dîmboviţean, care a făcut prima încercare în destabilizarea regimului comunist. Devenise chiar foarte circumspect. Irin i-l adusese cu ceva timp în urmă la el la birou şi pe Iustin Canafu, pe care Iulius Apolsin îl bănuia de agent dublu. Acest lucru îl făcea să fie atît de rezervat faţă de mine. Cînd Iulius a aflat cine sunt, dezvăluindu-mi chipul cu poveştile acelor timpuri îndepărtate, s-a luminat pentru un timp, încruntîndu-se apoi, zicîndu-şi în gînd că nu pot fi decît un trimis sub acoperire care ştie de năzbîtiile lui mai noi sau că poate aflasem deja de existenţa în casa lui a „Butoiului Verde”, bancherul care a devalizat cea mai mare bancă din ţară şi acum se ascundea prin jungla de sticlă din America. Îi citeam gîndurile şi doream să-l fac să nu se mai gîndească la mine ca la un posibil denunţător al secretelor lui. El era, din spusele lui Irin, un ins mult prea vizibil şi gălăgios ca să se mai ferească de un individ insignifiant ca mine. A durat ceva timp pînă s-a liniştit şi şi-a dat drumul, aşa cum o făcea de fiecare dată cu inşii prin care dorea să sădească în conştiinţa lumii marea lui pasiune.

La Irin am stat în acele prime zile cînd am ajuns în Megalopolis.

La prima vedere, am rămas extrem de dezamăgit de oraşul gigant american. Am ajuns noaptea, undeva în A., în Woodside, printre nişte case în stil Tudor, cu cel mult un etaj şi o mansardă, lipite una de alta. Fiind în preajma Crăciunului, puzderia de beculeţe făcea locul aproape feeric. Pentru mine Megalopolisul însemna zgîrie-norii pe care abia a doua zi, ajuns în M.One, i-am văzut şi m-am liniştit.

După ce s-a împăcat în sine cu prezenţa mea, Iulius Apolsin mi-a povestit ce-a făcut între timp. Ştiam aproape totul, cu lux de amănunte. Viaţa mai tuturor românilor rămaşi în ţară era asemănătoare, fără prea multe taine, ca a mea de altfel, ca a atîtor altora. Ştiam totul şi despre Mara, profesoara de română din Bixad, pe care, tot aşa, am întîlnit-o ocazional, cu mulţi ani în urmă, la o şuetă, cu nişte profesori sosiţi la o întrunire în Sighetul Marmaţiei. Ca şi mine şi ea era din Tîrgnord. Tot aşa, după ce Iustin Canafu, pregătit tot timpul să racoleze nou-sosiţii în Megalopolis, care o cunoştea pe Mara de la Irin, vecin de bloc, la doar o stradă, m-a prezentat ei, nu ne-am recunoscut din primele priviri. Abia a doua zi, cînd, invitat la ea la masă, făcînd cunoştinţă şi cu Alexia, prietena ei cu care a fugit peste Atlantic, profesoară de chimie fiind, îngrijind acum o familie de evrei din L.I., am dezvăluit faptul că ne-am mai întîlnit, cu mult timp în urmă, cînd ea şi Daniel, un amic din grup, s-au retras şi n-au mai apărut pînă am plecat. Şi iată că abia acum ne-am revăzut.

Îmi aduc aminte acum, dintr-odată, tot felul de lucruri, încît îmi este greu şi mie să le urmăresc, pentru că în acea zi i-am cunoscut aproape pe toţi românii din acel bloc din micuţa Strippoli Plaza, de pe 31-20 Av. cu 54 St., care însuma şi un părculeţ al comunităţii canadienilor, cu şase bănci aşezate în hexagon, iar din mijlocul spaţiului făcut astfel de acel hexagon se ridica un catarg în vîrful căruia flutura steagul Canadei. Nimic deosebit. Cred că în acel bloc locuiau, chiar dacă exagerez, cum o să-mi placă să o fac de-a lungul acestei cărţi, aproape cinci sute de români, nu toţi cu domiciliul acolo, cei mai mulţi în trecere, ca printr-o vamă.

Irin, inginer la bază, acum mare organizator de evenimente, cum dorea să se recomande, la care am întîrziat în acea zi, mi-a explicat să nu mă las dus în eroare, pentru că numele blocului vine de la un general canadian, Duane, a cărui statuie o vede zilnic şi în piaţa din Chinatown, din parcul de lîngă ACC Metropolitan Club, unde el este boss, şi nu de la asemănarea cu cuvîntul franţuzesc douane, care înseamnă vamă. Oricum building-ul, cum i-a spus Ştefan Codoban, zis şi Make, cum o să-i spun şi eu de aici înainte, cel care a găzduit-o pe Mara cînd a ajuns în Megalopolis, era un bloc imens, nu neapărat în înălţime (avea doar zece etaje) ci în lungime, în formă de L, cu latura lungă lîngă un fost cimitir, cu pereţii exteriori din cărămidă roşie, ca mai toate blocurile de cartier din cele cinci oraşe ale Megalopolisului.

În acea zi a venit acolo Nedu – Conu’ Nedu, cum i-am spus din prima şi aşa a rămas –, cel mai vechi emigrant dintre toţi cei găzduiţi în acel bloc, ins cu o aventură spectaculoasă a cuceririi Americii, pe care mi-a relatat-o mult mai tîrziu într-o expediţie pe care am făcut-o pe distanţa Niagara Falls – Megalopolis şi retur cu noua lui achiziţie, un Mercedes de clasă, negru, din anii optzeci, păstrat în condiţii excepţionale de o familie de evrei din N.J., de la care a achiziţionat-o, cum spunea el, cu doar trei mii de dolari. Dar sunt sigur şi acum că a dat pe ea cel puţin şapte mii de dolari, că-i plăcea să se laude cu tot felul de chilipiruri, nu glumă. Nu l-am crezut, pentru că maşina fusese a unui corp diplomatic, circulată foarte puţin, cu tapiţerie din piele de culoare bej, cu bordul din lemn de abanos şi cireş african, cu maneta schimbătorului de viteză din fildeş, toate butoanele lucioase, ca de aur, o bijuterie, ce mai, de care se bucurase un timp şi Trump… Însă l-am crezut în tot ce mi-a spus despre fuga lui din România.

Cît am stat acolo şi de cîte ori am venit, a fost foarte generos, nu cu banii, pe care-i cîştiga din greu, plecînd de la prima oră să supravegheze tot ce ţinea de instalaţia electrică de la Trump Tower Building, pînă la ora 4 PM, ca apoi, la demisolul blocului unde locuia, Duane House, într-un atelier improvizat, dar foarte ordonat, să repare alternatoarele pe care le colecta de la diverse ateliere cu care colabora, cel puţin zece pe zi, ori douăzeci şi cinci de dolari bucata, iaca, nu erau bani de aruncat, iar seara, după ce urmărea ştirile, cînd nu era invitat la Mara, îşi făcea duşul de rigoare, îşi verifica conturile, bijuteriile, că avea destul de multe, datoriile pe care le aveau unii fraţi adventişti din România faţă de el şi data scadentă, şi apoi se culca mulţumit cu gîndul fie la vietnameza cu care a fost gata să se căsătorească cu ani în urmă, fie la japoneza cea frumoasă pe care nu a putut-o convinge să rămînă cu el, ori la o mexicancă focoasă, ca în final să se aşeze serios în planurile lui de căsătorie cu Adela, o fata necăjită din Bucureşti, pe care Adunarea fraţilor adventişti i-o băgase pe gît cu un scop căruia lui nu-i prea plăcea, ci foarte generos cu poveştile care, unele dintre ele, mi s-au părut a fi mai mult decît fabuloase, deşi dezvăluiau un adevăr ce merită făcut cunoscut.

La capătul celălalt al blocului, lîngă magazinul 99 Cents Only, îşi avea atelierul Marinescu – aşa îi plăcea să se prezinte şi aşa îi spuneau toţi –, un atelier de lăcătuşerie, în special de chei, pe care le făcea la pilă, manual, meserie din care cîştiga destul de bine. Nu însă atît de bine ca vecinul lui, Grecu, cum i se spunea, care era cel mai căutat lăcătuş din Megalopolis, ins pe care Marinescu, cînd Grecu era excedat, îl suplinea şi cîştiga foarte bine şi el. Aceştia doi erau disponibili tot timpul, fie în zi de lucru, fie în zi de sărbătoare, ziua sau noaptea, pentru deschiderea uşilor de apartament, cînd proprietarii îşi pierdeau cheile. Şi nu ştiu cum se făcea, că mai tot timpul cei din Megalopolis îşi pierdeau cheile.

Dacă Mara ar fi înţeles să se lase de fumat, destinele lor – al ei şi al lui Nedu – ar fi fost şi acum împreună. Or aceasta nu se putea lăsa nici de fumat, nici de băut. Sîmbăta şi duminica avea oaspeţi, mai tot timpul, din România. În ultima vreme eram şi eu prezent. Deşi mi se părea groaznic zborul peste ocean, abia aşteptam să se facă timpul de plecare şi, ţuşti, eram în Piaţa Strippoli, la Mara, sau la doar o stradă mai încolo, în Woodside, la Irin, cu care, după ce m-am distanţat de Iustin Canafu, care mi-a impus să trec în secta lui, mergeam de fiecare dată la Iulius Apolsin să ne încărcăm bateriile cu de toate, dar mai ales cu tot felul de informaţii despre ce mai aflase sau îşi imaginase despre istoria ţării din care a fugit. Irin mă ţinea la curent cu noile tendinţe în showbiz-ul american, afacere în care se dovedea a fi acasă.

Atunci am cunoscut-o şi pe Vera, al cărei soţ, Iancu Onufrie, imobilizat la pat, urma să-i lase o avere considerabilă la Monticello, nu departe de Megalopolis. Vera, cu ochii ei mici, ca două mărgele sau mai curînd ca doi ochi de curcă, aşa i-am văzut de fiecare dată, deşi mintea îi mergea şnur, nu alta, a fost o femeie frumoasă. Acum, mult prea grasă şi lipsită de vino-ncoa, se bucura de vizitele noastre la Mara. Niciodată nu ne invita la ea, aşa cum făcea Conu’ Nedu de fiecare dată. Ea venea, mai mult la Mara, cînd noi nu eram, pentru Mircea, un şofer de autobuz, venit şi el tot din Bucureşti, mult mai tînăr decît ea, singur, care, astfel, cînd Adelina, amanta lui oficială, nu era în patul acestuia, îi mai ostoia poftele Verei, iepureşte, fără ca micuţa Mara, care ţinea la curăţenia şi ordinea din casa ei, să ştie ceva. Cînd a aflat, că a venit şi vremea să afle, cu grija de femeie lovită în amorul propriu al Adelinei, Mircea a trebuit să-şi ia geamantanele, boxele şi combina la care asculta cele mai noi manele sosite din ţară şi să plece, fără să mai aibă uşa deschisă a apartamentului de la etajul unu din Duane House în care locuia Mara, cu care părea că se înţelege de minune.

Building-ul era administrat de Mister Tacu, un ins din Maramureş, care, ştiind că Mara vine din Bixad, o mai păsuia sau chiar o mai ierta de bani cînd aceasta se afla la ananghie. Blocul este aşezat, aşa cum am spus, lîngă un cimitir, asupra căruia mi-a atras atenţia Iulius Apolsin cînd am trecut pe acolo însoţit de el: uite ce ştiu să facă americanii şi noi, nu. Un cimitir de dinainte de Declaraţia de Independenţă din 4 iulie 1776, conservat aici, între blocuri. Numără şi tu. Sunt cel mult douăzeci de morminte. Se văd doar pietrele funerare, crucile. Trebuie să fi fost o comunitate respectabilă. Sau nu, cine ştie ce emigranţi veniţi în luncile din jurul Huston River-ului. Oricum nu au distrus urmele trecerii acestora pe aici… Şi m-a lăsat să trag singur concluziile pe care mult mai tîrziu, mi-am dat seama tot de la el, din preocupările lui insolite, care sunt. Nu pot să vi le dezvălui acum, nu ar fi corect, cinstit din partea mea faţă de Iulius Apolsin, căruia amicii, nu ştiu din ce motive, îi spuneau Ruki-Denghi, deşi nu avea nimic rusesc în el şi în comportamentul lui. Probabil, porecla i se trăgea de la lipovenii din Tulcea, care ştiau ceva despre mîna lui strîngătoare de bani de pe atunci. Eu nu am putut să-i spun niciodată această poreclă, pentru că îmi suna extrem de caraghios, ca de la Iulius Nabucodonosor, cum scria în acte – de ce nu Decebal? –, să-i spun Ruki-Denghi sau simplu Ruki, cum îi spuneau toţi cunoscuţii.

Discuţiile cu Iulius Apolsin, de fiecare dată, deveneau interminabile. În urma acestora nu puteai ieşi cu bine dacă nu-i dădeai dreptate. Nu-l puteam contrazice. Mai apoi, reflectînd, în mare eram de acord cu el, nu însă aşa cum el dorea, expunînd fără argumente, ci doar dintr-o intuiţie firească, situaţii ce păreau corecte, care învinuiau pe cei care ignorau ceea ce el susţinea cu atîta ardoare.

Pînă să fi ajuns să-i cunosc pe toţi, am avut de tras multe ponoase. Nu e simplu să iei o listă de persoane de la intrarea unui bloc, în care nu poţi pătrunde dacă nu ai cheie sau codul unui locatar, şi, cu o cît de cîtă imaginaţie, după ce le citeşti numele româneşti într-o mare de nume de tot felul, de peste tot, din Mexic, din Pakistan, din Jamaica, din Chile, Venezuela, Columbia, Haiti, China, Rusia, să începi să-ţi construieşti o lume cu individualităţile ei, cu problemele ei, cu angoasele ei, mai ales că, prin sticla vitrinelor de la intrare, după ghivecele de Crăciuniţă, cu frunze verzi şi roşii, lîngă lift, vedeai doi negri morsocîndu-şi buzele, gata să se devoreze. Nu este atît de uşor, chiar dacă mi-am propus să exagerez cît încape în ceea ce vreau să vă povestesc.

Cum v-am spus, în bloc locuiau cam cinci sute de români, pe lîngă alte sute de alte naţii, unii veniţi, ca mine, abia de ieri, alţii, de zeci de ani, ca Mister Tacu, care a cumpărat blocul, mai pe nimic, de la Iancu Rozav, un mare antreprenor, care, la rîndul lui, şi el a achiziţionat căsoiul de la nişte canadieni, de unde şi numele building-ului. În urma certurilor cu fiii lui, împinşi din spate de nurori, Iancu Rozav şi-a pierdut toată averea, care era alcătuită din imobile în tot Megalopolisul, în B3, în B4, un cartier întreg, în Q2, în S. I. şi chiar în M.One, iar acum stă la Nursing Home, în H., şi e scos la plimbare doar duminica de Irin, recunoscător pentru ajutorul pe care i l-a oferit acesta atunci cînd a venit în America.

2

Într-un fel, cînd am dat de el după foarte mulţi ani, Iulius Apolsin mă obligase să zbor cu gîndul peste tot pe unde aş fi putut fi şi nu am fost. În cîteva minute trecuse de la Tulcea cercetărilor sale ihtiologice, unde a pus bazele unei viitoare aventuri ce părea a fi fără sfîrşit, de la cele mai frumoase femei cu care s-a culcat şi care-l căutau pînă aici din inima înfierbîntatului Bucureşti (că nu-i aşa, „fetiţe dulci ca-n Bucureşti, în toată lumea nu găseşti” – şi chiar a fredonat pentru cîteva fracţiuni de secundă şi melodia ce-mi stăruie şi acum în urechi) la sacoşe burduşite cu bani, cu care putea cumpăra orice şi cu care şi-a procurat chiar libertatea de care se bucura acum ca un copil în apartamentul lui din A., de la aceste amănunte picante la cele mai impresionante preocupări care doreau să inducă chiar schimbarea istoriei milenare a ţării lăsată acasă în mîna unor hoţi, ba chiar şi a denumirii ei, că nici nu mai ştiam de unde să-l iau, că parcă ne aflam acolo, la acea masă, de ore în şir, iar noi, de asemenea, ne cunoşteam şi am convieţuit de cînd lumea. Se comporta ca un copil, jucîndu-se cu cele mai ciudate concepte istorice, la care nici măcar cei de la Smithsonian Timelines of the Ancient World nu-şi puteau îngădui să se gîndească.

Cînd l-am cunoscut cu ani în urmă la Tulcea, într-un restaurant, nu m-am gîndit nici o secundă că-l voi mai vedea vreodată. Eram acolo cu cîteva versuri în geanta mea ponosită, la pescuit de scrumbii şi lipovence focoase, în drum spre Sulina, el, ca doctor în ihtiologie, meserie pe care numai acolo şi-o putea pune în valoare, chefliu, plin de haz, care nu înţelegea nimic din aventura noastră, dar îi plăcea că nu ne supuneam regulilor stricte sub care întreaga societate se afla. Ce-mi păsa mie de regulile lor. Dar nici pe el nu-l omora o astfel de grijă, încît, dintr-o oarecare solidaritate, am stat cu cei de la masa lui pînă în zori, cînd noi ne-am dus în drumul nostru, iar el şi-a urmat calea pe care acum dorea să mi-o descrie nu chiar cu lux de amănunte, dar pigmentată cu tot felul de lucruri pe care eu, din privirile mele peste lume, nu le-am urmărit în mod special, dar mi se păreau, cînd el mi le relata, foarte cunoscute.

Din acel moment nu m-am mai gîndit la el, deşi, în subconştient, nu l-am scăpat nici o clipă din vedere. Nu aşa a fost şi cu Iancu Onufrie. Ajuns ostenit şi speriat, dar plin de speranţe, singur, în faţa cerului de departe, de deasupra Pămîntului Făgăduinţei, a pus sub ţărîna dată lui în grijă cele douăsprezece seminţe de măr domnesc aduse de acasă. Nu dorea ca Dumnezeu să-i dea mai mult decît ar merita, dar măcar să facă, nu din toate, ci măcar din una, un măr ca acela din grădina de acasă. Şi-ar aduce astfel toată imaginea lumii lui de departe, unde s-a născut, aici într-o lume căreia trebuia să-i ofere greutatea dorului lui de casă. În schimb, orice gest al lui Iulius Apolsin, din momentul cînd l-am întîlnit, mi-a revenit în memorie în contrapondere.

Pe Iulius Apolsin l-am văzut tot timpul în mişcările lui speciale. Nu a mai stat prea mult la Tulcea. De cum a venit în Bucureşti, după un stagiu de nici un an pe la Universitate şi relaţii cu toată securitatea pe care a cumpărat-o cu banii adunaţi la Tulcea, a pus fundul în avion şi nu s-a mai oprit decît în Megalopolis. În acele cîteva luni bucureştene, ca de altfel şi la Tulcea, a fost urmărit de securitate. Cel puţin aşa îi plăcea să spună, deşi nu a fost chiar aşa.

De aceiaşi ochi albaştri a fost urmărit şi Conu’ Nedu, care lucra, pe atunci, ca merceolog la „Semănătoarea”. Poate că s-au întîlnit întîmplător pe holurile de pe Batiştei sau Schitu Măgureanu, ori pe cele ale Miliţiei din spatele Hotelului Bulevard, de pe Brezoianu. Cine ştie? Poate că să-i fi zărit cumva din fugă, pe cînd ochii mei aveau grijă de traiul meu zilnic, într-o lume despre care acum nici măcar nu-mi mai pot imagina ororile prin care a trecut. Cînd eram pus în tot felul de situaţii, fie să dau piept cu tot soiul de inşi care-mi provocau repulsie, fie să ofer explicaţii după explicaţii, mă ascundeam în bibliotecă şi citeam, loc unde nu intrau atît de des cei cărora li se părea că acolo aş pune la cale nu ştiu ce grozăvii. Aveau ei acolo racolaţii lor. Figura mea atrăgea atenţia şi asta era de ajuns pentru cei care făceau din urmărirea mea un scop demn de raportat acolo unde delaţiunile erau socotite marfă. Sădeam astfel în mine un soi de ură, care mocnea, dar cu care nu ştiam ce să fac. Din acest punct de vedere, semăn cu tata, pe care parcă-l văd acum, plin de ură şi deznădejde, jupuind la lumînare cei doi boi cu care şi-a ridicat casa după ce a venit din prizonierat, călcînd, împreună cu mama, care era cît un pai, subţire şi frumoasă ca o prinţesă, lutul amestecat cu paie, din care făceau chirpici, pe care îi uscau şi pe care apoi îi zidea în pereţii casei Drobotă, meşterul cu care tata s-a încumetrit, botezîndu-i un fiu. Tata nu înjura, dar ştia să urască pînă la venin, chiar dacă rîdea în faţa brigadierilor care veneau să-l înscrie la colectivă, urmîndu-şi gîndurile lui, cu care a şi plecat, după ce şi-a dat caii obol colhozului, în pădure, să răstoarne stejarii de sute de ani printre care şi-a pierdut scurta lui copilărie. Cum să nu le urască pe acele lepădături, care umplu acum talpa Iadului, cînd îi ştia ca fiind cei mai sărăntoci din sat, acum puşi în funcţii de şefi, tovarăşi cu Stalin şi Dej, pe care-i pupau secundă de secundă în cur, inşi care pînă mai ieri dormeau în bordeie şi colibe, pentru că nu ştiau să facă nimic, iar acum au ocupat casele chiaburilor băgaţi în puşcărie?!… Parte din ura lui mi-a transferat-o mie. Chiar aşa, ce-am făcu eu cu ea?! Mai nimic. Am dat cîteva bobîrnace unor capete chiluge, cînd am fost profesor suplinitor, pentru că nu învăţau limba rusă. Şi la ce să înveţe limba rusă? Eu dacă am învăţat-o, la ce mi-a folosit? Acum am uitat-o, că, sosit în America, nimeni nu mi-a pus vreo întrebare în rusă. Apoi, cu ura mea, moştenită de la tata, am trecut la treabă, luînd în calcul că libertatea nu este deloc un lucru uşor.

Fusesem pentru scurt timp cu aceste gînduri în cap, în timp ce Iulius Apolsin, după ce a văzut că m-am lăsat convins de teoriile sale, repeta ceea ce spusese cu cîteva minute mai înainte. Dar nu ura a adus omenirea pînă aici, ci iubirea şi sufletul bun au adus-o. Deh, mi-a spus Iulius Apolsin, dar sarea şi piperul tot ura le-a pus peste marile fapte ale omenirii. Eh, nu prea aveam chef de astfel de vorbe mari. Nu pentru asta am trecut eu oceanul, cu inima cît un purice, împreună cu un grup de dansatori, însoţiţi de un impresar, o figură cunoscută din Tîrgnord, cu care urma să mă întîlnesc în acelaşi cerc în care se învîrteau cei din comunitatea românilor americani din Megalopolis, grup care venea să colinde şi să spună urături pe la casele românilor aflaţi departe de ţară. Am venit să văd, după nouă ani de libertate originală, cum arată libertatea adevărată, democraţia de care am tot auzit vorbindu-se. Şi nu arăta rău, deşi de prin gurile acrite ale unor emigranţi auzeam că America este un altfel de comunism, unde ai voie să faci ce vrei în limita legilor, pe care eşti obligat să le cunoşti. Da, dar ce comunism, ce să mai vorbim, îmi spuneam, că dacă ar fi fost aşa la noi, unde oricum erau tot felul de legi aberante, nu mai era nevoie să-l ciuruim pe dictator, să-l facem sită, de să vedem prin el frumuseţile Occidentului. Cam tîrziu, ce-i drept, pentru mine.

Acum nu mai e pentru nimeni nici o taină. Iar pentru Iulius Apolsin, faţă de Conu’ Nedu, comuniştii nu mai reprezentau nici un fel de teamă, ci doar o lume pe care el o uitase, dar în mijlocul căreia a mers din cînd în cînd. La Bucureşti, chiar dacă acea lume se manifesta acum democratic, liberă, se ducea pentru a o certa pentru fapte petrecute acum două mii de ani.

Evident, că acolo, în A., chiar dacă acum Iulius Apolsin mergea zilnic în apartamentul din building-ul Duane House, pentru a vedea cum merge traducerea la cartea găsită de el într-o librărie din Uppsala, nu discuta aceste lucruri cu inşi de teapa lui Nedu, cu care nici nu ştiu dacă a stricat vreo vorbă vreodată, deşi, la ora cînd el intra în bloc, Nedu cobora în salopeta lui de lucru pentru a repara, cîteva ore în şir, alternatoarele pe care le aduna de pe la atelierele pe la care trecea cînd se întorcea de la jobul lui de la Trump Tower, cu care se mîndrea de fiecare dată cînd i se ivea prilejul. Nu cred că i-ar fi povestit vreodată lui Iulius Apolsin despre luxosul lui job de supervisor pe toată reţeaua electrică a impunătorului building de pe Fifth Ave, în care celebrul om de afaceri american îşi avea marele lui trust de construcţii. Ce Astroland, vax, Domnule, faţă de building-ul cu grădini la fiecare etaj cu atic, un adevărat paradis – spunea Nedu povestind cu lux de amănunte despre impunătoarea clădire a magnatului american. Nici nu ştiu dacă oceanologul de acum, după alt doctorat dat în astfel de domeniu, pentru a ocupa postul de manager general al Acvariului din Astroland la care lucra, pasionat doar de istorie şi mai puţin de viaţa socială a metropolei americane şi cu mult mai puţin de cea a românilor din acel bloc sau din comunitatea din Q2, în afară de a unuia singur, de fapt, o femeie care traducea din latină cartea Zamolxis Primus Getarum Legislator, scrisă de Carolo Lundio şi apărută la Uppsala în anul 1687, ar fi deschis vorbă despre aşa ceva cu schlosser-ul pe care, probabil, nici nu-l observa cînd intra în bloc şi acesta ieşea, oferindu-i politicos întîietate la uşă. Poate ar fi făcut-o, dacă acesta şi-ar fi arătat o cît de cîtă curiozitate despre ceea ce toată lumea din comunitate ştia. Unii îi luau în serios teoria, alţii strîngeau din umeri, în timp ce clici diverse de admiratori care veneau cu frecvenţă la restaurantul Harmony sau la Casa Noastră, lăudîndu-l fără să ştie despre ce se vorbeşte, îl sugeau de bani, la care Iulius Apolsin nu se uita cînd era vorba despre pasiunea lui care devenise lege, din care urmau să se nască nenumărate fapte care-l vor duce pînă la buza misteriilor antice.

Pentru Nedu comuniştii nu reprezentau aceeaşi categorie socială de care a fugit Iulius Apolsin şi alţii ca el. El a fost chiar membru de partid, a condus o organizaţie de secţie la „Semănătoarea”. Raporta lună de lună măreţele fapte ale celor din organizaţie. Pentru mica lui libertate de sectant, fiind adventist, făcea orice i se cerea. Pînă într-o zi cînd a fost chemat în biroul directorului şi lăsat acolo cu un ins bine îmbrăcat, negricios, care, cînd îi vorbea, nu se uita la el, nu-i căuta privirea, ci se uita pe pereţi, ceea ce l-a scos din sărite. Mai ales că acesta i-a pus o foaie albă în faţă pe care i-a cerut să aştearnă ceea ce ştia despre o presupusă mişcare anticomunistă care s-ar fi înfiripat în fabrică. El habar nu avea despre aşa ceva, pentru că i s-ar fi părut imposibil ca o astfel de situaţie să existe într-o lume pe care el o credea perfectă, mai exact perfect supravegheată. A scris doar o singură propoziţie din trei cuvinte: „Nu ştiu nimic”. Insul i-a mai întins o bucată de hîrtie, mai mică, jumătate decît acea coală ministerială pe care a scris acele trei cuvinte şi i-a cerut să scrie un angajament. Atunci lui Nedu i s-au aprins toate becurile. Parcă-l văd, ca un pom de iarnă, luminat, cu faţa albă şi desfigurată, neştiind ce să creadă şi nici măcar ce voia să însemne acel angajament. Securistul i-a spus că-i dictează el ce să scrie şi pentru asta va fi iertat de ceea ce serviciile ştiu deja despre el. Ce dracu’ să ştie despre mine?! s-a mirat şi întrebat în gînd. Şi de parcă cel din faţa lui i-ar fi citit gîndul, i-a spus: „Că vrei să pleci în America”. Nici prin cap nu-i trecuse pînă atunci să fugă din ţară. Locuia singur, ce-i drept. Nu se căsătorise, deşi Adunarea i-a prezentat vreo cîteva fete bune, la care el s-a gîndit doar că le-ar face felul, nu că le-ar lua să-şi petreacă restul vieţii cu ele. (Avea tot timpul aceeaşi întrebare pentru acestea: „Ştii care este cel mai bun săpun?”, iar fetele, fără excepţie, răspundeau: „Nu ştiu”. Şi el le răspundea: „Să pun mîna pe tine”. Şi rîdea cu gura pînă la urechi. Chiar şi acum, cînd îi punea, în apartamentul ei, Marei, aceeaşi întrebare.) Mergea din cînd în cînd la ţară, la cîţiva kilometri de Bucureşti, la Titu, unde locuia mama lui. Aceasta îl întreba cînd îi va aduce o noră, să-l ştie la casa lui. De parcă apartamentul în care locuia şi pe care-l cumpărase cu bani gheaţă nu era casa lui. Îi promitea că o va face bunică, doar că nu este nici o grabă. Se înţelegea bine cu cei din Adunare. Serviciul îi aducea un venit bunicel, pentru că meseria lui de mecanic, cu specializări multiple, ca maistru principal, era bine plătită. Plus activitatea de merceolog, că Nedu se încadra foarte bine în dezideratul omului multilateral dezvoltat, fapt pentru care era foarte apreciat. Iar respectul colegilor, pe care el nu dorea să-i ştie subalterni, ci prieteni apropiaţi, nu avea cum să-i creeze o repulsie totală, care să-l decidă să fugă din ţară. Nu a vorbit cu nimeni niciodată despre aşa ceva. Ce i se mai pune în cîrcă oare?

Primea (şi nu se ascundea deloc) din America, din cînd în cînd, pachete, pe care, la poştă, i le desfăcea un ins, mereu altul, pe care nu-l bănuia a fi securist, ci salariat al Oficiului Poştal, atît de naiv era, ins care-i lua lucru cu lucru, îl analiza şi-şi reţinea şi lui cîte un pachet de cafea sau o ciocolată, gumă de mestecat, pungi cu bomboane, mirîndu-se că nu dă niciodată de dolari. Iar în scrisorile care însoţeau pachetul erau enumerate de fiecare dată produsele şi, în final, cîte o pildă din Biblie, pe care insul o transcria cu minuţiozitate, fapt ce-i lua cam jumătate de oră, timp în care Nedu gîndea că individul ar putea veni la Adunare să le asculte cu credinţă adevărată. I-a şi propus de fapt unuia dintre acei inşi care-i desfăceau pachetele să vină la Casa de rugăciuni. Şi a venit. Poate de acolo, cine ştie, vreun zvonist de profesie, că sunt şi printre ei din ăştia, să fi scornit ceva cu care în acele momente securistul încerca să-l şantajeze. Altceva nu avea ce să ştie acel securist din faţa lui, care-l înghesuia cu ameninţarea că dacă nu scrie angajamentul va avea repercusiuni ce ar putea duce chiar la privarea de libertate. I-a spus să-l lase să mai reflecteze, că este o decizie importantă pentru el şi, negreşit, va semna, dacă va fi nevoie. Şi chiar după aceste vorbe, Nedu, aşa cum mi-a spus cînd a început, pe drumul dinspre Niagara Falls, să-şi depene viaţa, pe care, nu-i aşa, din poziţia mea, nu aveam cum să nu o cunosc, mai ales că venea dintr-o sectă care privea cu altfel de ochi spre Dumnezeu de cum o fac ceilalţi credincioşi, a decis ca în cîteva zile să plece din ţară. Nu a stat prea mult pe gînduri, ci, după ce a ieşit din acel birou, s-a dus în secţie şi-a gîndit un mic accident la o mînă, ceva sumar, dar care necesita o îngrijire de cîteva zile, pauză la domiciliu, concediu medical în toată regula. În acest timp şi-a luat rămas bun de la mama lui, spunînd că se duce într-o staţiune să se mai îngrijească de sănătate şi, cine ştie, poate îi găseşte acolo o noră, ceea ce a lăsat-o cu o oarecare speranţă în inimă pe aceasta, fiinţă dragă lui, pe care urma să o vadă abia după ce-şi va obţine cetăţenia americană, după zece ani. De acolo, cu cîteva schimburi într-o geantă a plecat spre Drobeta-Turnu Severin, cu gîndul de a trece în Iugoslavia, iar mai departe, cu ajutorul lui Dumnezeu, în Italia, unde, aflase pe la adunare, există un lagăr în care poţi cere azil politic, iar din acea poziţie, cu oarecare drepturi, fugind dintr-o ţară cu regim totalitar, să fii trimis unde îţi doreşte inima. Şi inima lui i-a spus să fugă acolo unde i-a sugerat securistul în biroul directorului, el, pînă atunci, neavînd nici o secundă gîndul la a fugi tocmai în America, unde ştia el bine, nu alergau cîini cu colacii în coadă, dar puteai fi liber. Şi lui i-a plăcut să fie liber. Pînă în clipa aceea, cînd i s-a spus să scrie un angajament, s-a simţit liber, mulţumit de viaţa pe care o ducea, fără să-şi dea seama că o astfel de libertate cu mici mulţumiri duce într-o înfundătură, în care el, s-a luminat atunci, nu dorea să intre. În schimb, şi-a riscat viaţa trecînd Dunărea înot, pe unde era mai periculos, pe şantierul de lîngă Cazane, iar de acolo, într-un total necunoscut, de la o zi la alta, cu peripeţii, pe care, mi-am dat seama, le înflorea, că ştiam prin ce a trecut, că, la rugăciunile lui, Dumnezeu i-a fost tot timpul alături, a nimerit acolo unde şi-a imaginat că poate ajunge, în acel lagăr de lîngă Trieste, de unde, dacă nu erai depistat de cîrtiţele securiste, strecurate din ţară, şi dacă nu nimereai în vreun glonţ al vreunui miliţian zelos din Iugoslavia, cumpărat şi el de securiştii români sau în lagărul de la Belgrad, spaima transfugilor, ajungeai oriunde aveai de gînd.

Prin urmare, comuniştii de care a fugit Nedu nu semănau cîtuşi de puţin cu cei de care s-a despărţit în mod amiabil Iulius Apolsin, căruia, pentru a obţine paşaportul maro, cel numai de dus şi care era iute schimbat cînd ajungeai la destinaţie într-unul pe care scria şi cetăţenia nouă numai dacă renunţai la cea cu care soseai în noua ta ţară, i s-a înscenat o disidenţă, chiar dacă el nu făcea parte din partidul de care oricum nu atîrna nici un fir din existenţa lui. Mai curînd i s-a pus în cîrcă o atitudine ostilă faţă de noua orientare a secretarului general al partidului în ceea ce privea revoluţia culturală după ce acesta s-a întors din China. Ceva care să fie şi credibil şi care să fi deranjat foarte tare conducerea de atunci a partidului, a cărui existenţă nu-l interesa, în realitate, cîtuşi de puţin. Ce mai conta, numai să poată pleca într-o lume unde avea toată libertatea să-şi exercite meseria pe care în ţară nu avea cum să şi-o pună în valoare. L-a costat destul de mult. Cam tot ce agonisise ani de zile la Tulcea. Însă niciodată nu spunea nimic, cînd venea vorba de plecarea lui din ţară, despre aceste lucruri. Inventa tot felul de chestii hazlii, cum că a nimerit pur şi simplu în avionul care zbura spre Paris, că la Paris i s-a acordat rezidenţă de o lună, iar de acolo a plecat după ce a primit o recomandare pentru colegiul cercetătorilor oceanologi din Megalopolis de la însuşi preşedintele Franţei. Ori, cînd avea chef să-şi creeze o imagine de transfug, iar expulzarea în cămaşă de forţă, după ce a fost internat la Mărcuţa, cum îi plăcea să spună, dădea bine, mai ales după 1990, cînd avea, pentru urechile celor creduli, o poveste destul de credibilă care spunea despre un avort provocat de amicul lui, medicul care l-a însoţit peste tot ca o umbră, fiicei dictatorului, care, îndrăgostită de un scriitor în vogă la acea vreme, după ce acesta a fugit, a cerut să-i ucidă în burtă progenitura. De fiecare dată amănuntele erau atît de picante, că, în sinea lui, regreta că nu s-a întîmplat aşa şi că nu s-a apucat de scris, că ar fi ieşit ceva de Doamne-ajută din capul lui.

O face însă acum, cînd, în faţa calculatorului, scorneşte tot felul de ipoteze despre ţara lui îndepărtată, al cărei trecut este furat de istoricii de acasă, unele din ele foarte aproape de adevăr, stoarse din cărţile unor istorici de renume, ca Marija Gimbutas, toate adunate într-un op pe care-l adăposteşte deocamdată în arhiva unui calculator ţinut sub cheie. Mai ales că, în dialog cu o cercetătoare din Iaşi, pentru că reţeaua simpatizanţilor ideilor lui s-a extins foarte mult, a dat peste tainele Codexului Rohonczi, o carte veche de peste o mie de ani, păstrată în arhivele din Budapesta şi care i-a amplificat dorinţa de a investi, fără limită, într-o cercetare istorică prin care dorea să modifice din temelii tot trecutul, nu numai al ţării, ci al lumii din jurul acelui areal. Aproape că nu mai puteai vorbi altceva cu el. Era mereu înconjurat de tot felul de admiratori. Unul dintre ei dăduse ţeapă recent la o bancă pe care o conducea. Acum se ascundea aici, apărat de fosta securitate, care, pasămite, îl avea în vizor şi pe Iulius Apolsin, aşa cum l-a supravegheat tot timpul după ce l-a lăsat să plece din ţară. Vedeam acest lucru foarte clar, aşa cum îi vedeam pe cei care veneau să-i caute pe fugari şi, deşi ştiau unde se ascund, închideau ochii şi plecau cu buzunarele pline acasă. Unii erau chiar doctori în istorie şi, aflînd de pasiunea lui Iulius, s-au gudurat pe lînga acesta şi, astfel, şi-au mai găsit încă o sursă de venit. Cînd şi-a dat seama că ştiu toate dedesubturile lui şi că devalizatorul stă bine mersi la el, deşi ar trebui să fie ascuns la puşcărie, Apolsin a început să-mi caute nod în papură şi să-mi refuze vizitele pe care le anunţam cu o zi înainte. Irin mi-a explicat că am greşit strategia şi că îmi va fi foarte greu să-i mai trec pragul.

Nu aşa a făcut Iustin Canafu, care, cu tenacitatea lui în clubul în care venea din cînd în cînd şi Iulius Apolsin pentru a căuta prozeliţi, a ştiut să scoată sume frumoase de bani de la acesta, care nu era nici adventist, nici ortodox, nici ateu, ci mai curînd un spirit ecumenic, fiind, de altfel la fel de generos, cînd acesta îl solicita, şi cu Irin, al cărui club, cu alte activităţi, desigur, luase fiinţă cu nu prea mulţi ani în urmă, într-un areal în care comunitatea românilor înfiinţase trei biserici ortodoxe la care acestuia îi plăcea să meargă în zilele de sărbătoare cînd aceasta se aduna pentru a-şi face tot felul de relaţii. Oricum, ca nou sosit, mai ales că nu aveam de gînd să rămîn, aşa cum făceau cei mai mulţi dintre cei care ajungeau aici, nu aveam un interes prea mare pe la uşa lui, dar îmi stricase calea de a fi mai aproape de toate dedesubturile unui om, care, în comparaţie cu Nedu, se urcase foarte sus, într-o lume în care nu se putea intra uşor. Aşa cum, în lumea lui Nedu, cea din Duane House, se putea intra lesne. Şi de fapt asta mă interesa mai mult.

3

Aţi putea crede că-mi este foarte greu să stau în acelaşi timp cu Iulius Apolsin la o masă din restaurantul de lîngă casa lui de pe Broadway-A.Q2, privind peste East River, dincolo, în M.One, la Gemenii ce domină împrejurimile zgîrie-norilor, ale Silozurilor sau ale clădirii ONU, să-i ascult teoriile, de altfel foarte plauzibile, dar lipsite de orice susţinere ştiinţifică – pentru că aşa vrea, să se ştie că el este un om de ştiinţă care doreşte să răstoarne totul în domeniul istoriei locului de unde el vine şi de acolo alte şi alte efecte în lanţ –, mîncînd mici şi bînd o sticlă de vin din anii ’70, vin special adus acolo pentru el şi invitaţii lui sau pentru ocazii inopinate ca aceasta în care mă aflam eu atunci, reîntîlnindu-l după mai bine de treizeci de ani, şi totodată să fiu la atelierul lui Nedu, de la parterul blocului Duane House de pe 31-20 Av. cu 54 Str., de lîngă Strippoli Square, discutînd vrute şi nevrute, să ne treacă timpul pînă cînd vom merge la Cosco să ne facem aprovizionarea pentru o săptămînă, privind cum acesta meşterea alternatoarele şi le aşeza într-un raft cu o îndemînare extraordinară, calculînd în gînd, zău aşa, nu vă mint, cîţi bani va încasa mîine de la cei douăzeci şi opt de clienţi, cîţi a avut în acea zi – zi foarte bună pentru el, dar nu record, pentru că, aşa cum spunea, a avut şi zile cînd a reparat şi cincizeci de alternatoare, dar ştiam, desigur, că minte, pentru că aşa cum îmi place şi mie să exagerez în unele privinţe acum cînd vă povestesc, aşa îi plăcea şi lui să exagereze, deşi, aşa cum îi recomanda religia pe care o practica, nu avea voie să mintă, pentru că, Domnule, în America dacă minţi, eşti un om mort! îmi repeta, însă el minţea cu o plăcere pe care numai literaţii adevăraţi o pot avea şi pe care într-o recentă carte a lui Llosa am văzut-o analizată şi acreditată ca formulă estetică în beletristica serioasă –, adică douăzeci şi cinci de dolari ori douăzeci şi opt de alternatoare fac nici mai mult nici mai puţin de şapte sute de dolari, bani pe care îi trecea într-o agentă, calcula impozitele pe care trebuia să le dea fiscului, pentru că nu dorea să aibă probleme cu acesta, evaziunea fiind aici considerată prima crimă, Domnule, pentru care faci pedeapsă pe muchie, şi nu puţină, pentru că pe Al Capone nu pentru crime l-au condamnat, ci pentru evaziune fiscală, mi-a mai spus, adunînd venitul cu ceea ce cîştiga şi la jobul lui de supervizor la Trump Tower Building, sume vărsate în conturile lui, pe care le verifica săptămînal, parte din aceşti bani luînd drumul în ţară pe la fraţii de sectă care-i prinseseră slăbiciunile şi erau abonaţi la zeciuiala pe care el o dădea cu o bucurie demnă de atenţia lui Dumnezeu, în acelaşi timp fiind, cu cîteva luni în urmă, şi într-un mic anticariat din Uppsala, unde anticarul Stiven Wulffebergson, cum scria pe ecusonul lui, răsfoia o carte, adusă de un ins a cărui limbă fără expresivitate, amestecată cu engleza, germana, rusa şi cu un „cum dracu’ se spune la asta”, spus printre dinţi, pe coperta căreia am văzut pentru prima dată scris cu litere mari titlul ZAMOLXIS (L fiind Lambda greacă, iar E, E-ul grecesc, ca un M culcat) Primus Getarum Legislator, Academica Dissertatione Luci publicae restitutus, şi mai departe, am încercat să buchisesc odată cu anticarul, cu ochii şi pe tuciuriul de lîngă mine, destul de agitat, care aştepta să ia banii pe acel incunabul, pentru că aşa arăta, ca o carte veche, cu copertele maronii, pe care literele aurite săreau uşor în ochi, insul dîndu-şi seama că l-am bunghit şi-i era teamă să nu-l dau de gol, ori eu nu aveam deloc de gînd să-i spun anticarului, vădit încîntat de achiziţia pe care şi-o dorea, văzînd că vînzătorul este un rezident nu tocmai în regulă şi destul de grăbit să vîndă ceea ce, probabil, nu-i aparţinea, dar asta, pentru un anticar ca el conta mai puţin, cînd era vorba de o astfel de carte valoroasă, să dea cît mai puţin pentru a o avea în raft, urmînd să obţină pe ea o sumă mai mare, că, aşa cum eram sigur, pentru că-l văzusem de acolo de unde văd totul, coloratul meu, compatriotul, cu care nu aveam nici un motiv să mă mîndresc, încercînd să-i explic cum se spune la acel cuvînt pocit care nu-i venea atunci pe limbă, şutise cartea acum nici o oră din casa unei femei bătrîne, la care a lucrat o săptămînă la reparaţia şarpantei, deci să descifrez ce scria în continuare pe acea copertă, care avea la baza acelui enunţ care mi-a atras atenţia o vignetă pe care am mai văzut-o pe blazonul casei regale suedeze, şi anume:

Qua simul occasione pluscula ad antiquitates Sveonum Gothorumq́;, atq́; aliarum etiam gentium (.)pectantia; – aici nu am înţeles prima literă ce se pierdea în fondul culorii copertei – quaedam quod; aliis ante non observata, breviter ac enucleate in medium proferuntur, şi mai jos cu o literă cursivă Auctore CAROLO LUNDIO, apoi urma vigneta de care v-am spus, iar sub ea cu litere mari, cu spaţii între ele, U P S A L I Æ, cuvînt susţinut de o linie de la o margine la alta a copertei, linie sub care scria Excudit HENRICUS Renter S. R. M. & Acad. Typog. Anno – primele cifre romane nu se înţelegeau, fiind topite în cartonul copertei, acestea fiind tipărite în timbru sec, dar celelalte le-am putut înregistra abia după ce anticarul i-a dat vînzătorului grăbit o sută de dolari, pentru că cele două sute cincizeci de coroane nu i s-au părut suficiente şi dorea neapărat să fie plătit în valută, şi l-am rugat pe acesta să-mi arate şi mie noua achiziţie de care se arăta foarte bucuros, deci se mai cunoşteau din an cifrele…LXXXVII, celelalte, descifrate cu greu, MDC, le-am aflat imediat, cînd anticarul, văzîndu-mi curiozitatea, căutînd într-un catalog, mi-a spus că este o carte din anul 1687 şi că este foarte rară, dar fiind în latină, limbă ce-mi era necunoscută, nu am cumpărat-o, deşi numele Primului legiuitor, purtînd numele zeului trac localizat în antichitate în ţara de unde veneam, îmi stîrnise suficientă curiozitate, mai ales că fericitul achizitor a început să-mi vorbească despre zeu ca despre o mare divinitate cunoscută la ei şi sub numele de Gebeleizis, dar, desigur, o să vă vină greu să mă credeţi, că tot atunci, în apartamentul pus la dispoziţie de Iulius Apolsin, şi ţinută acolo în mare taină şi controlată zilnic de investitorul care credea că astfel făcută cunoscută cartea, lumea din jurul acelui fapt istoric se va schimba, am văzut-o pentru prima dată la lucru pe Alma – mai tîrziu am aflat că se numeşte Riama Şancri, o profesoară, care ştia foarte bine româna şi latina, studentă a lui Marija Gimbutas pe cînd aceasta se afla la Bucureşti, adusă acolo tocmai din India pentru a traduce cartea –, înconjurată de dicţionare şi coli de hîrtie, cu un contract semnat cu Iulius Apolsin pe un an de zile, termen destul de scurt pentru o astfel de traducere, cu care Alma, totuşi, părea că se joacă, fără a adăuga vreo virgulă de la ea sau să schimbe vreun sens al vreunui adevăr spus acolo, copertă pe care, tot atunci, la restaurantul unde mîncam mici şi beam vin, ascultîndu-l pe Iulius vorbind fără întrerupere despre proiectul lui, privind antenele de pe Gemeni, bucuros că, în sfîrşit, am ajuns şi eu în America, sosit aici de cîteva zile în preajma sărbătorilor de iarnă, amintindu-mi fulgerător de obiceiurile de Crăciun de acasă, cînd tata, după ce creştea timp de un an un porc de peste două sute de kilograme, pleca din curte, de milă, prin sat, căutîndu-şi de lucru, în ziua cînd Moş Costache Robu venea şi-l tăia, iar noi, fără a trăi acelaşi sentiment ca al tatei, săream dintr-un picior într-altul de bucurie că nu ne va mai chinui cu grohăitul lui care ne scotea din casă să-i dăm de mîncare, în jurul animalului înţepenit cu zgaibele în sus, aşteptînd băşica în care, după ce o curăţam şi o umflam, băgam grăunţe, după care ne jucam cu ea zile în şir sau o uscam, aşa cum era umflată, şi mergeam cu ea cu uratul, făcînd zgomot, ori, aşa cum a făcut fratele mai mare, într-un an, mascîndu-se în evreu, doctor la capră – un joc tradiţional cu care un grup care ne-a însoţit pe avion a venit şi aici în Megalopolis, la invitaţia lui Irin, să arate, ca aducere aminte, românilor plecaţi jocurile tradiţionale de acasă –, şi-a făcut o chelie din care curgeau plete din fuior de cînepă, spunînd într-o limbă stricată „Moşneagul e belc, moşneagul e belc”, adică „moşneagul e chel”, „belc” venind de la „bec”, sinonim argotic al cheliei, dar să nu uit ce vreau să vă spun, deci, copertă pe care am revăzut-o într-o copie scanată, neştiind de unde să o iau, prin cap trecîndu-mi tot felul de situaţii pe care, atunci, cu greu le puteam clarifica, deşi aţi putea să-mi reproşaţi că totul ar trebui să-mi fie foarte clar, aşa cum clare îmi sunt faptele pe care le-am putut trăi în aceeaşi zi în diferite locuri din lume în acelaşi timp, dar şi în vremuri diferite, cînd Nedu, deşi mai erau două zile pînă la ajunul Crăciunului, sărbătoare pentru care americanii făceau mari eforturi să arate ca un adevărat mare omagiu adus Fiului lui Dumnezeu, care s-a născut pentru a-i mîntui şi pentru ca Dumnezeu, astfel, să binecuvînteze America, aşa cum spuneau la sfîrşitul fiecărei rugăciuni – God bless America! –, repara alternatoarele de pe urma cărora cîştiga foarte bine, rezervîndu-şi doar două ore pentru a merge la cumpărături la Cosco, iar Mara încă nu venise acasă, unde Make o aştepta beat turtă, dar cu masa pusă şi sufrageria împodobită ca pentru sărbători, cu brad, cu beteală şi pamblici pe perdele, cu beculeţe aprinse la ferestre, cu pachete pline de cadouri, lucruri luate de la 99 de cenţi, că doar pentru a fi liber şi fericit a fugit acum douăzeci şi cinci de ani din ţară, cuibărit într-un vagon de marfă care l-a dus, ca să-şi caute o cale de a ajunge în America, pînă la Viena, unde, întîi, s-a dus la concertul care, pentru prima dată, punea cap-coadă Anotimpurile lui Vivaldi, plîngînd ca un copil pentru fiecare sunet al muzicii pe care abia atunci o auzea la un nivel profesional foarte înalt, aşa cum a scris-o compozitorul sau cum a reaşezat-o Mozart, cum auzise el o legendă despre celebrele piese muzicale ale lui Vivaldi pentru care avea un deosebit respect, obţinînd cînd a ajuns în Megalopolis, chiar de pe aeroportul JFK, azilul politic, cunoscut fiind, de la Vocea Americii, ca unul din marii disidenţi ai vremii, cel care i-a trimis o scrisoare lui Ceauşescu prin care l-a sfătuit să dea adevărata libertate poporului, să-l lase să trăiască aşa cum îi place, că nu o va face împotriva lui, şi va fi cel mai mare om al istoriei, că altfel o va sfîrşi rău sau va rămîne în ţară numai cu securiştii şi liota lui de lingăi care-l mint, fapt pentru care a stat cîteva luni în beciurile Securităţii din Suceava, de unde, cînd a ieşit, fără să mai stea pe gînduri, la risc, s-a urcat într-un vagon de marfă, şi-a făcut loc între cheresteaua din acel vagon, în aşa fel să nu poată fi uşor depistat, şi a ajuns, printr-un miracol, la Viena, povestind că la Borş, cîinii grănicerilor s-au luat, din fericire, după altă pradă, ascunsă în alt vagon, probabil mai mare decît insignifianta lui persoană, de nici şaizeci de kilograme, cît, de fapt, cîntărea şi acum, cînd îi pregătea o atît de frumoasă surpriză Marei, şi ea venită în America de doar patru ani, cu o viză de turist, pe doar trei luni, rămînînd peste termen, ceea ce-i îngreuna acum clarificarea obţinerii actelor necesare pentru dreptul la muncă, că pentru asta, de fapt, s-a oploşit pe lîngă Ştefan Codoban, care era deja cetăţean american, să-i facă actele, dar acesta probabil că avea bile negre pe la emigrări, aşa fără job, ci doar cu ajutorul social pe care-l primeau cetăţenii americani după ce ieşeau din şomaj şi nu-şi găseau de lucru, Mara muncea pe unde apuca, la negru, fie ca profesoară de franceză prin diverse case, ori ca menajeră de tip guvernantă în alte case, în alte ocazii însoţitoare, cum este acum, a unui celebru top-model, o grecoaică foarte frumoasă, care a primit o mare moştenire de la amantul ei cu nume celebru, Onassis, aşa cum se lăuda fosta glorie a caselor de modă şi a pictorialelor de la Hustler sau The Metropolitan Magazine, fie în faţa Marei, care o încîntase cu franceza ei şi cu manierele extrem de civilizate, de mare clasă de care dădea dovadă, fie Mara, în faţa celor care o întrebau ce mai face, pentru a-şi justifica sieşi fuga din ţară, unde şi-a abandonat doi fii, acum destul de mari, pe la casele lor, dar şi catedra de română de la un liceu din Bixad şi o teză de doctorat aflată la ultimele examene, deşi eu ştiam, ca cel ce le ştie şi vede pe toate, cum bine credeţi, că, cel puţin în privinţa tezei de doctorat, nu era chiar aşa, însă pasiunea ei pentru literatură, lecturile de care dădea dovadă, cunoaşterea pînă la fineţuri a limbii franceze îi ofereau destulă credibilitate, pentru a o căuta, de aici înainte, de fiecare dată, fie Make adunase mult prea multe amenzi de prin barurile prin care îşi pierdea timpul, istovit de băutură, ţigări şi nesomn, guraliv fără pereche, ceea ce i-a îngreunat poziţia de cetăţean american model, care putea să se căsătorească cu o emigrantă din ţara lui de origine, pe care a adăpostit-o ilegal mai bine de un an în domiciliul lui şi aşa incert, apartament pe care el îl considera ca pe o adevărată casă a lui, aşa cum mi-a spus atunci cînd am fost pentru prima dată la el, oprindu-se în faţa blocului – iată, acesta este building-ul meu în care l-am adăpostit o zi şi pe Pacepa, după care s-a făcut nevăzut (dar eu ştiam că minte, pentru că fostul securist nu-şi permisese să iasă din cuibarul pe care i-l asiguraseră serviciile americane pentru ceea ce acesta le oferise pe tavă) –, cu mîndria pe care o are numai omul care se simte proprietar pe o astfel de clădire, ceea ce-i dădea un aer de maximă siguranţă, deşi zilele lui, în realitate, erau numărate, iar existenţa ca o cămaşă albă, uzată, cîrpită cu aţă neagră, stare care, atunci cînd l-a cunoscut Mara, i-a creat acesteia certitudinea unui viitor sigur, aşa cum i-a spus şi predicatorul Iustin Canafu, cînd i-a deschis, din disperare, aşa cum face orice emigrant cînd nu mai are nici o cale normală de acces spre o siguranţă a zilei de mîine, uşa acestuia la clubul lui din Flashing, că numai o căsătorie cu un cetăţean american i-ar putea asigura o şedere fără probleme în Megalopolis – şi ea abia divorţase, dar dacă asta era calea spusă de un om la care cei mai mulţi dintre rezidenţi găseau un sfat şi un loc sigur numai dacă acceptau convertirea la secta pe care acesta o păstorea, o va face, deşi, atunci cînd s-a despărţit de soţul ei, rămas în ţară, beţiv fără leac, a jurat că nu se va mai căsători, neştiind că Ştefan Codoban, celebrul disident, suferea de aceeaşi boală, de care va şi muri –, o prostie, i-a spus Iustin Canafu, la acea primă discuţie, care s-a petrecut în sala socială, la subsolul Casei de Adunare, misie asumată, după ce, divorţat fiind, la plecarea din ţară, cu ani buni în urmă, i-a spus acesta, recăsătorit, a putut lua de la capăt viaţa, că America este ţara tuturor posibilităţilor numai dacă ştii ce cale să alegi, că dacă se va duce la ortodocşi, drumurile ei se vor închide, că numai de aici, din această lume adventistă, potecile spre viaţa americană i se vor deschide larg, chiar dacă Irin, la care probabil se va duce, avînd adresa lui de la un prieten din ţară, o va sfătui să nu-şi părăsească credinţa în care a fost botezată, că el, ca predicator, fiind un ins foarte inteligent, a adunat în cei douăzeci de ani de exil două doctorate, unul în psihologie şi celălalt în teologie sectantă, ceea ce ar putea să facă şi ea, să-şi dea doctoratul în limba franceză şi să-şi recapete poziţia de intelectual de care s-a despărţit cu greu înainte de a lua decizia de a veni aici, alta decît cea de guvernantă sau menajeră, meserii pe care acum le practica pentru a-şi cîştiga existenţa, că el, spunea Iustin, încălzit de ochii mari şi frumoşi ai Marei, prin care se putea vedea un suflet bun şi disperat, ştiind că a lăsat acasă doi fii, proaspăt însuraţi, unul dintre ei dîndu-i nu peste mult timp prima nepoată de care nu se va bucura aşa cum şi-a dorit dintotdeauna, el a trecut prin foarte multe vămi pînă să ajungă la situaţia de acum, lăsînd în urmă un trecut de care s-a desprins cu durere, pentru că şi-a iubit prima soţie, o femeie foarte frumoasă, cu care a dat viaţă la şase copii, toţi şase acum lîngă el, alături de noua lui soţie cu care are alţi doi copii, plecînd cu mulţi ani în urmă din ţară cu o bursă de studii, cale ce i-a deschis perspectiva unei alte vieţi de care nu s-ar mai despărţi pentru nimic în lume, vorbe spuse cu o convingere de care numai un ins interesat ca el o putea avea şi impune în faţa noilor sosiţi, nu toţi de calitatea Marei, cei mai mulţi pişicheri, trădători, care după ce se vedeau puşi în joburi îl uitau, nu mai veneau la adunare, pentru care orice nou convertit însemna zeciuiala pe care el o administra cum ştia mai bine, o siguranţă mai mare a ducerii la împlinire a misiei lui aici, misie care mai ascundea şi alte chestii, pe care, din păcate pentru el, Dumnezeu de sus le ştia (aşa cum ştiu şi eu că Iancu Onufrie, plecat din Vorona lui, de undeva din Moldova, a ales cele mai frumoase mere din copacul din grădina lui, coapte, douăsprezece la număr, pe care, timp de o iarnă le-a mîncat, oferind cîte o felie celor din casă, alegînd din fiecare cîte un sîmbure sănătos, pentru a-i lua cu el în America, cînd va fugi, aşa cum îşi planificase imediat după ce primul colhoz se instaurase nu departe de satul lui, la Roma, lîngă Târgnord, deci, am ştiut că va ţine la acele seminţe ca la cei pe care i-a părăsit pentru totdeauna, în speranţa că-i va putea vedea sub mărul care va încolţi dintr-unul din acei sîmburi), iar acum, coborît la masa de scris, avînd în vedere sacrificiile pe care le-a făcut şi sufletul lui încărcat, nu le pot face cunoscute, cum nu voi aminti nimic din cele cîte, pe alte căi, crede, numai de el ştiute, că el n-a fugit din ţară din cauza comunismului, predicator fiind şi atunci, cu o evoluţie foarte rapidă, cu burse în străinătate, ci din cu totul alte motive printre care curiozitatea şi dorinţa de a descoperi altă lume decît cea în care dospea o bătrîneţe nu prea optimistă, că nu dădea socoteală, cînd era şeful acelei case secrete de adunare, decît marelui episcop, sau cînd era secretar la Cernica, aceluiaşi mare şef cunoscut pentru marile lui influenţe, şi, de fapt, numai în faţa lui Dumnezeu, în care credea fără nici o îndoială, că altfel nu s-ar fi făcut predicator, dar mai exact din cauza unor inşi care-l doreau în sfera lor de activitate, inşi care, deghizaţi în apărători ai valorilor naţionale, dar securişti cu care el nu dorea să aibă de a face, au început prin ’78 să-l agaseze şi să-l şantajeze fără scrupule, situaţie care l-a dus la disperare, ceea ce l-a determinat, cu sprijinul episcopului pe care-l slujea cu credinţă, să ajungă în inima Californiei, unde, ca prin miracol, la zece ani de la instalare în rîndul fraţilor adventişti, deşi secta lui de origine a credinţei în Dumnezeu era baptistă, a fost descoperit de cei de care a fugit din ţară, indivizi care i-au oferit sume imense pentru a-l avea sub observaţie pe profesorul de astronomie Panio Lunciutreau, fugit cu ani buni din ţară şi ascuns sub acest nume cu care s-a făcut remarcat, luat la dreapta sa de reputatul savant Adairie McLee, devenit apoi titular al acelei catedre, după moartea profesorului pentru care a ajuns în America, fapt ce l-a făcut să-şi piardă pentru un timp urma într-o casă din M.One, din care nu şi-a făcut apariţia decît după ce de la Bucureşti a venit vestea că securitatea ceauşistă a fost scoasă pe linie moartă, ca în scurt timp să-şi deschidă clubul a cărui uşă era cu mînerul la îndemînă tuturor celor care-şi dezvăluiau sufletul, aşa cum a făcut Mara, primind cu tristeţe vestea împuşcării în cap a celui pe care el ar fi trebuit să-l urmărească, şi, probabil, să facă el acel gest pe care l-au făcut alţii în toaleta Universităţii din Chicago, refuzînd un gest care, poate, dacă l-ar fi acceptat, cu moralitatea cu care se lăuda, l-ar fi ţinut în viaţă pe acel profesor şi i-ar fi divulgat pe răuvoitori – dar după război…, gîndea Mara, în timp ce acesta îi relata acea poveste care zguduise America cu ceva timp în urmă –, chestiune însă pe care el n-o va discuta niciodată cu nimeni, pentru că nici n-ar şti ce să spună, deşi normal ar fi să divulge numele acelor inşi, trăindu-şi viaţa cu liniştea omului care şi-a dorit libertatea mai mult decît orice, avînd acum parte de ea, încît şi Mara, aflînd de el, de generozitatea lui proverbială, pînă la proba contrarie, l-a căutat pentru a-şi deschide o nouă perspectivă a vieţii ei într-o lume ce părea ideală din ţară, dar extrem de dură privită de aici, însă nu aşa cum dorea acum Iustin Canafu, care îi cerea convertirea, de la ortodoxie la adventism, ci altfel, demn, cinstit, fără greutăţi care să-i facă sufletul flenduri, ceea ce a determinat-o să caute un duhovnic din sfera credinţei în care a fost botezată, cum numai amicul lui Irin, Teofil, un preot din A., cu care acesta i-a făcut cunoştinţă, putea fi, a cărui notorietate în rîndul comunităţii româneşti, extrem de fragmentată, părea să fie una în ascensiune, aşa cum s-a convins cînd acesta i-a oferit aproape aceleaşi sfaturi, dar cu alt scop, dezinteresat, dar nu în afara gîndului de a avea o enoriaşă de calitatea Marei, asigurînd-o că Ştefan Codoban, bărbatul la care ea îşi găsise adăpost destul de nesigur, ar fi omul cel mai indicat pentru a o sprijini în privinţa obţinerii actelor, ajutînd-o apoi cu tot ce-i va sta în putinţă, aşa cum a făcut cu mulţi alţii, de care nici nu mai ştie, aşa cum, uneori îi povesteşte lui Radu, un om mărunţel, slab, dar extrem de energic, priceput la toate, de la tîmplărie, cu care a făcut bani frumoşi cînd a venit în America după fiica sa, campioană mondială la atletism, rămasă aici cu toată delegaţia României în urma unei competiţii internaţionale, pînă la cioplitul crucii în calupuri mari de gheaţă în ajunul Bobotezei, ceea ce a făcut ca pentru prima dată în Megalopolis să se vadă un astfel de obicei care atrăgea atenţia tuturor celor care treceau în acele zile pe lîngă biserică, însă extrem de imprevizibil, încît îl putea lăsa pe prietenul lui Irin, preotul Teofil, de izbelişte cînd îi era lumea mai dragă şi-i crăpa măseaua, că el îşi lua ustensilele de pescuit şi pierdea zile în şir la East River, în L.I. sau S.I., întorcîndu-se ca şi cum nimic nu s-ar fi întîmplat, punînd tot ce era de pus la punct, ceea ce-i mai înmuia inima preotului, care se împărţea între biserică, colegiu şi familie, la care se adăugau desele călătorii în toată America pe la tot felul de congrese sau peste tot în lume, pe unde a ştiut să-şi deschidă căi, ceea ce-l făcuse de admirat de toţi cei din comunitate şi uşor invidiat de Iulius Apolsin, care, prin tot felul de avantaje, a reuşit să-l atragă în mrejele lui, ins pe care Radu, ajuns preşedintele Societăţii „Dorul”, cea mai veche societate de acest tip a românilor din America, cu mari proprietăţi, pierdute cîndva şi acum dorite din nou în patrimoniul comunităţii româneşti din Megalopolis, la care Irin se gîndea cu mintea lui bună şi pentru astfel de afaceri, nu-l agrea, desigur, n-o să vă vină a crede, dar în acea zi cînd am ajuns în Megalopolis, am reuşit să aflu toate acestea, fiind prezent peste tot, aşa cum poate gîndul zbura şi aduna toate faptele lumii într-una singură.