© 2013 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3520-7

ISBN PDF: 978-973-46-3521-4

ISBN print: 978-973-46-3409-5

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă : Max Lemnij

Foto : Vlad Plăiaşu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

1

Fiatul viră brusc pe-o străduţă îngustă şi toţi trei se simţiră zguduiţi.

„Pe-aici n-a ajuns asfaltul“, remarcă Alexandra, în timp ce bustul îi trepida în ritmul unei râşniţe vechi. „Totuşi, e pietruit“, şopti None, amintindu-şi că săptămâna trecută fuseseră într-o zonă cu mult mai rea. „Toate cartierele astea noi, din jurul oraşului, au străzi înguste şi neasfaltate.“

Degetele Alexandrei se mişcară pe butoanele radioului, iar în clipa de tăcere care se lăsase, vocea unui DJ anunţă că, între două muzici bune, merita şi o veste haioasă: „Ministrul de Externe al englezilor l-a chemat pe Ponta la aeroport!“.

Cele trei capete din maşină rămaseră în aşteptare, iar vocea din radio continuă: „Potrivit unui comunicat al Ambasadei Britanice din România, ministrul de Externe, William Hague, a făcut ieri o escală la Bucureşti. Întâmplător, fâţâindu-se prin aeroportul Henri Coandă, s-a întâlnit şi cu prim-ministrul României!“. Comentatorul îşi punctă fraza cu două hăhăieli teatrale.

„La ăştia le e frică să nu dea Ponta exemplu prost la toată Europa!“ Şoferul voia să continue, însă Alexandra îi făcu semn să tacă, iar din radio se auzi mai departe: „Domnu’ William i-ar fi spus lui Victor Ponta că, cităm: «e necesar ca toţi actorii politici să respecte prevederile Constituţiei…». Şi asta la aeroport!“.

DJ-ul băgă din nou muzică, iar Alexandra comentă cam ţâfnos: „a fost prost Ponta că s-a dus!“. Ea se întoarse spre None, care privea cu melancolie moţurile caselor, risipite în marginea unui cartier nou. Soarele se ridicase de mult, iar în urma lui, toată partea de nord-est a Bucureştiului rămăsese ca un geam proaspăt spălat. În mod reflex, None îşi mişcă puţin capul, cât să dea impresia c-o aprobă, însă continuă să privească prin parbriz, sprijinit de scaunul şoferului, până când acesta încetini, iar în maşină pătrunse zgomotul familiar al pietrişului rearanjat sub apăsarea cauciucului.

O casă cu etaj care părea să se prăvălească peste ei lăsa la vedere numărul 19, vopsit direct pe zid, cu tempera roşie. Lui None i se păru vulgar, însă nu comentă. Mai ales că Alexandra deja dusese telefonul la ureche. Prin parbriz se vedea strada, delimitată din loc în loc de vile aproape identice. Un acoperiş de tablă argintie strălucea în soarele amiezii.

În fine, cineva le făcu semn din poartă. „Ce rahatul meu vrea tanti aia cârpoasă? Nu cumva îşi imaginează c-o să ne lăsăm maşina în stradă?“ Alexandra începu să dea comenzile cu gura mare, până când porţile se deschiseră, lăsând la vedere pavajul galben din faţa casei. Pe balcon se mişcară picioarele bronzate ale divei, iar la scurt timp glasul ei căzu peste capota maşinii, salutând-o pe Alexandra. „Hai, iubita, spuse ea, veniţi aici sus! N-aveţi cum să greşiţi drumul, că e tanti acolo!“

None înşfăcă geanta din portbagaj şi căută trepiedul din priviri.

Un sfert de oră mai târziu intraseră deja în pâine. Canalul ăsta, unde nu lucra de mult timp, mergea pe interviuri cu-o singură cameră şi, în general, pe chestii de improvizaţie.

Femeia îi aştepta în living. Era o cântăreaţă nu foarte cunoscută, iar cum stătea, ca o împărăteasă, pe canapeaua de un verde învechit, lui None i se păru cam uzată. Totuşi, avea ceva familiar în atitudine.

„O să te întreb unde ţi-ai făcut vacanţa“, o preveni Alexandra, aşezându-se pe cealaltă canapea.

None privi din nou prin lentila obiectivului. Cântăreaţa îi aruncă o privire directă, care, evident, nu era pentru el, ci pentru miile de fani. Pe el n-o să-l observe câtuşi de puţin, iar mâine, dacă se vor întâlni pe stradă, nici n-o să-l recunoască. Gândul că s-ar putea întâlni cu această femeie prin cartier îl făcu să rânjească. Spre surprinderea lui, cântăreaţa îl întrebă ce era de râs, iar Alexandra îi făcu semn să se concentreze pe filmat. „Ce faci, Benone, iei parte la filmare?“, îl apostrofă ea, spunându-i pe numele din buletin, ceea ce trebuia să-i aducă aminte că se afla la mâna ei.

Câteva minute, None privi prin lentila obiectivului cu buzele strânse, în timp ce cântăreaţa vorbea cu un zâmbet fandosit, pe care cu siguranţă îl exersase în oglindă. Îşi zicea Li Zeta, iar numele ei suna ca un jet de apă ori de câte ori ieşea din gura Alexandrei, care îşi lăsa pe e toată energia vocală. „Spune-mi, Li Zeeta, cum ţi-a mers în Turcia? Am auzit că ai avut succes.“ „O, da“, răspunse femeia, în mod evident bucuroasă de întrebare, „am avut cinci concerte, toate foarte faine şi mi-am făcut o grămadă de prieteni!“, în ochii cântăreţei se aprinseseră luminile şi era evident că într-adevăr îşi făcuse prieteni, oricine s-ar fi uitat la feţişoara ei veselă şi la bretonul elastic şi-ar fi putut imagina nopţile de club şi narghilele sub luna poleită a Istanbulului. „Cum sunt turcii? Mă refer la bărbaţi…“ „Măi“, îşi rotunji Li Zeta ochii, „bărbaţii sunt chiar mişto, pasionali, galanţi şi destul de frumuşei!“. „Să înţelegem că s-a legat ceva la Istanbul?“ „Nicidecum“, protestă ea. „Să nu mergem aşa de departe!“ „Dar de ce nu? Doar ai spus că sunt destul de cool!“ „Sunt, dar nu cât să treci la fapte mari! Acuma, între noi fie vorba, ce, tu te-ai mărita cu un turc? Să te transforme ăla în gândac de bucătărie?“ Alexandra ridică sprâncenele în aşteptare, iar cântăreaţa continuă, clipind des: „când le văd pe tipele ălea înfăşurate în şaluri şi-n cârpe negre, mă şi gândesc la gândacii burtoşi pe care-i strivea bunică-mea sub talpă! Vezi, să nu dai asta pe post!“. Apoi, Li Zeta întoarse brusc privirea spre None şi spuse cu o voce aproape senzuală: „tot mai mişto sunt românaşii noştri. Măcar ştii cum să-i iei“.

Ochii cameramanului deveniră pe loc apoşi şi, fără voie, trimise o privire brută spre genunchii lucioşi ai cântăreţei. Prin fereastră intra lumina unui august topit, risipită cu lene peste pereţii calcaroşi ai camerei.

Când Li Zeta începu să se rupă în figuri pe tema concertului, lui None îi sună telefonul. „Aşa, strică-mi filmarea!“, se supără Alexandra, însă None îi aruncă peste umăr un răspuns tăios: „e Carina, trebuie să răspund!“.

Alexandra îşi aprinse o ţigară, iar în liniştea camerei largi un timp nu se mai auzi decât vocea înmuiată a lui None: „da, tati, spune-mi, tati, nu poate tati, scumpa mea, până diseară n-am cum, crede-mă! Te pupă tati!“.

Când termină convorbirea se instalase deja o stinghereală, iar None înţelese imediat că amândouă femeile se gândeau la Carina. „Vrea un netbook!“, explică el.

Alexandra stinse ţigara în scrumiera de pe pervazul ferestrei, iar cântăreaţa îşi schimbă poziţia picioarelor. Abia acum None îi observă bustul împachetat într-o bluză ca un staniol. Se gândi fugitiv că purta un sutien 75C şi, cu toate că nimeni nu-l întrebase, explică emoţionat: „de la trei ani e pe net!“. „E frumos să ai un copil“, spuse cântăreaţa, iar None crezu că, în străfundul sufletului, femeia ofta după copii. Aşa că îi zâmbi cu un fel de complicitate, iar ea se simţi datoare să întrebe câţi ani are Carina. Bineînţeles, subiectul era inepuizabil pentru None, care de câteva luni făcea planuri pentru această toamnă, când Carina urma să intre la şcoală. Din acest motiv nici nu putea să răspundă pe scurt la o întrebare legată de vârstă, fără să pomenească de pregătirile asidue pe care toată familia le făcea încă din primăvară. Totuşi, spuse scurt: „intră în clasa I“.

Alexandra puse mâna pe microfon, iar cântăreaţa îşi scutură bretonul blond. Prin lentila camerei, None privi o clipă mişcarea sânilor, ca două burţi de pisoi adormiţi. Li Zeta povestea despre concert, iar vocea ei avea o mică alintătură, susţinută şi de felul în care închidea din când în când ochii, cu pleoapele făcute evantaie întinse. Parcă ar fi Carina când vorbeşte cu păpuşa, se gândi el, apoi trecu au ralenti peste măsuţa din faţa canapelei, peste bărbia binevoitoare a Alexandrei şi peste cele câteva rafturi de CD-uri şi de cărţi.

În încheiere, Alexandra o întrebă ce planuri de viaţă are, iar cântăreaţa răspunse făcând o grimasă spre obiectivul lui None: „încă nu mă interesează să am o familie. De altfel, cred sincer că această instituţie se află în faliment“.

Cuvintele îl loviră în plin pe None, care o clipă crezu că erau spuse special pentru el. Apoi, privind faţa liniştită a Alexandrei, se gândi că poate afirmaţia face parte din tactica de promovare a cântăreţei. Mai luă câteva cadre de viaţă cotidiană, cu Li Zeta prefăcându-se că face mâncare şi că butonează un laptop, apoi urcară în Fiatul studioului, pentru a ajunge la următoarea filmare.

2

Când deschise uşa apartamentului era deja 8 seara. Carina ţâşni de lângă bunică-sa, aruncând telecomanda televizorului şi strigând cu toată forţa plămânilor ei mici: „tati, tati, a venit tati!“. Vocea ei îi pătrunse ca de obicei în creier şi de acolo în tot sângele, iar când îi simţi gleznele înfipte în şolduri, None era deja o piftie pe cale de dizolvare.

Prima întrebare a Carinei fu despre netbook. O lăsă câteva clipe în aşteptare, savurându-i oftatul mic, însoţit ca de fiecare dată de jocul pleoapelor, ca două clape, sub sprâncenele devenite arcuri de cerc. „Şi dacă ţi l-am adus, ce-mi dai?“, întrebă el, ştiind, ca de fiecare dată, ce-o să-i răspundă. Fetiţa îl privi drept în ochi, încleştându-şi mai tare pulpele peste tricoul lui None. El o ţinea cu amândouă palmele de subţiori, privind-o la rândul său în ochişorii care se mişcau lent sub bretonul ca un val de miere. În fine, Carina îl apucă de urechi şi-l sărută sub ochi, evitând cu grijă partea bărboasă a feţei.

De pe canapea, Geta îi privea cu ochi înlăcrimaţi, iar când i se păru că None întinsese prea mult coarda, îl rugă să scoată odată netbookul. Vocea ei avea ceva imperativ şi duios în acelaşi timp, o tonalitate care venea din copilărie şi care, de fiecare dată, îi amintea lui None de o după-amiază de noiembrie.

„E un netbook alb, exact cum ai spus“, explică el câteva clipe mai târziu, în timp ce desfăcea fără grabă ambalajul. „N-ai spus că vrei Acer alb?“ „Ba da“, se bucură Carina, aşezată acum turceşte în faţa canapelei.

La televizor curgea lin un talk-show politic, fără sonor, iar din bucătărie venea miros de carne prăjită. „Mi-e o foame de mor“, spuse None, în timp ce micul laptop alb străluci în lumina slabă a sufrageriei. Stăteau amândoi, tată şi fiică, pe covorul înflorat din faţa canapelei, ocrotiţi de silueta Getei, aplecată asupra lor. Netbookul era acum pe covor, ca o carte de zăpadă.

„Nu e ăsta!“, scânci Carina. „Ai luat altul!“ Glasul ei supărat se ridică fulgerător până în bărbia Getei, care întrebă la rândul ei: „ce-ai făcut, măi, None, ai luat altul?!“. „Dar ăsta e!“, se revoltă None. „Cum să iau altceva?“ Un miorlăit lung ieşi dintre buzele strânse ale Carinei, care începu ca la comandă să plângă, iar printre suspine, explică eliptic cauza nemulţumirii ei. „Adevăratul netbook avea baloane colorate pe capac şi touchpad roz.“ Într-o clipă, picioruşele Carinei alergară spre birou, chemându-l şi pe None la locul în care urma să se dovedească vinovăţia lui. Pe ecranul unui laptop mare, cele trei capete priviră cu mâhnire imaginea unui Acer pe al cărui capac alb erau într-adevăr imprimate câteva buline viu colorate. „Uite, ăsta trebuia, măi, tati! Se putea să-mi iei tu mie ceva ca lumea!?“ „Ce-ai făcut, măi, None?“, adăugă şi Geta, privindu-şi fiul drept în ochi. Erau toţi trei nemulţumiţi de greşeală, încât niciunul nu auzi uşa de la intrare, aşa că glasul lui Flori îi luă prin surprindere.

„Ce se întâmplă aici?“, întrebă ea. „Ce-ai păţit fetiţă mică şi frumoasă de plângi aşa?“

Carina izbucni de-a dreptul în hohote, aruncându-se în braţele mamei ei, a cărei apariţie li se păru tuturor salvatoare. Întotdeauna Flori găsea o soluţie. De data aceasta spuse simplu: „lasă, nu-i nimic, de unde l-ai luat? Din Real? Păi, du-te să-l schimbi! Mănânci ceva şi dai o fugă!“. „Păi, sigur! Dacă mănâncă, pe urmă trage o bere şi adoarme! Mai bine să se ducă acum“, spuse Carina, printre lacrimi. „Mai bine du-te acum, None“, îl îndemnă şi maică-sa, iar None împachetă la iuţeală obiectul greşit.

3

Mai privi o dată locul în care parcase şi-o luă spre scările rulante. Realul colcăia de lume, iar în tavanele de hală ajungeau voci de tenori şi câte un scrâşnet de maşină. None privi discret spre banda care cobora, încercând să ghicească cine erau cu adevărat oamenii aninaţi de coşurile argintii. Unii erau îmbrăcaţi doar cu şort şi tricou, ca şi cum ar fi venit de la o competiţie sportivă, însă cei mai mulţi etalau haine luxoase. Mulţi cu siguranţă veneau de la muncă ori locuiau prin zonă, dar între ei întotdeauna e şi o elită de cumpărători, a căror singură ieşire din casă o constituie vizita la supermarketuri. Or, Realul e unul non-stop, bun pentru păsările de noapte, pentru nedormiţii Bucureştiului, loviţi de panici existenţiale şi de nefericiri.

Înaintă printre rafturi şi nu se opri până la raionul IT. Un tip vorbea la telefon, rezemat de vitrină. None aşteptă ca omul să-şi termine convorbirea, apoi îl abordă fără introducere: „am şi eu un laptop de schimbat“. „Şi?“, ridică bărbatul din umeri. „Ce-mi spui mie? Ori ţi se pare c-am faţă de vânzător?!“ „Şi nu sunteţi…?“, insistă None, deşi îşi dăduse seama că nu era tipul de la electro. Individul scăpă o înjurătură şuierată, din care nu se auzi decât un mă-ta. „Ce-ai, nene, nu ţi-e bine?“ „Gata, am greşit!“ „Dac-ai greşit, îţi ceri scuze, nu-i aşa?!“, se revoltă necunoscutul. „Păi, cum să-mi mai cer, dacă mă-njuri de mamă?…“ Vocea lui None ieşi ca dintr-o încăpere capitonată, încât nici nu fu sigur că-l mai auzise cineva. Jignitul se îndepărtase de mult, iar pe lângă poliţele cu laptopuri nu se vedea niciun lucrător.

După câţiva paşi, ajunse la plasme, din care clipeau des culorile. Un actor de la Comedie îşi arătă dinţii într-un prim-plan, apoi spuse: „Şi popa îl întreabă: te lepezi de Satana? M-aş lepăda, părinte, dar am doi copii cu ea“. None aprecie din mers locul din care era filmat tipul şi se gândi fugitiv ce cameramani lucrau la postul ăla. Apoi îl izbi o imagine din depărtare. Pe un ecran, cu diagonala de 130 cm, un breton greu se lovea ritmic de-o frunte cunoscută. Era un clip pe MTV cu femeia pe care o filmase în cursul zilei. Cânta ceva cu inflexiuni orientale. Parcă au înnebunit toţi cântăreţii români, se gândi el, nimeni nu mai cântă ceva normal. Pe fundal se vedea marea, apoi, pentru o secundă, sânii cântăreţei palpitară deasupra unei ape filmate cu filtru verde. Pe ecran scria cu extra bold Li Zeta şi numele melodiei: Iniminoi. Avea o voce rafinată pe cinci-şase tonuri, ceea ce-i aminti pe loc de Michael Jackson. Nu se înţelegea prea bine în ce limbă cântă, însă revenea frecvent titlul, sacadat, ca şi cum s-ar fi spart geamul unei vitrine uriaşe. Când Li Zeta ieşi din apă, o peliculă turcoaz îi acoperi bustul, dar nu într-atât încât să nu se vadă pălăria mameloanelor. „Astea, toate, au ţâţe tunate“, îşi spuse None, întorcând spatele cu dispreţ ecranului televizorului.

În fine, o uniformă se mişca pe la sectorul de calculatoare. „Aveţi garanţia?“, îl întrebă vânzătorul. Mâna lui None înşiră pe geamul mesei paginile, bonul fiscal şi chiar instrucţiunile de folosire ale computerului. Îşi răsuci cu mulţumire arătătorul, remarcând încă o dată că avea degete expresive. Îi făcea plăcere să şi le vadă, mai ales înfiletând capacul obiectivului, pentru că atunci îşi putea pune cel mai bine în evidenţă eleganţa degetului mare. Cele două noduri deveneau luminoase, aşezându-i în cea mai bună lumină agilitatea lucrată a degetelor lui întotdeauna bronzate.

Schimbarea netbookului îi luă un sfert de ceas. La ieşire îşi cumpără o Cola, ceea ce-i aminti din nou cât de foame îi era.

4

Restul săptămânii, Carina fu ocupată cu netbookul, iar None cu filmările. Abia în weekend avu ocazia s-o întrebe cum se descurca şi ce jocuri îi plăcuseră. Cel mai mult o interesa o pagină de net dedicată unui câine. Un coleg de grădiniţă îşi pusese câinele pe Facebook: „îl cheamă Pipo Bad, are 25 de ani şi lucrează la Guvern“.

None făcu ochii mari, iar Carina înţelese imediat că trebuia să-i explice din nou: „bineînţeles, bietul Pipo n-are decât vreo doi ani, dar ca să-ţi faci pagină pe Facebook trebuie să ai nu ştiu cât, să fii mai mare. De-aia nu-şi dă nimeni vârsta lui. În plus, nici nu poţi să spui că eşti câine… Înţelegi, tati?“. None fu izbit de toleranţa din glasul fiicei lui şi realiză că-i plăcea să-l dăscălească. Apoi Carina începu să povestească despre stăpânul câinelui, pe care None se strădui să şi-l imagineze, cu jeanşi portocalii ţinându-se de lesa unui labrador. Fetiţa oftă cu ostentaţie, apoi întrebă cu voce scăzută: „ce crezi, tati, o să poţi să mă pui în aceeaşi clasă cu el?“.

None strânse mâna fiicei sale şi trase în nări mirosul de usturoi emanat din galantarele cu mâncare chinezească. Mallul era înţesat de voci, care, în bună parte, veneau de la parcul de distracţii al copiilor. „Nu ştiu ce să zic! O să merg la şcoală să văd care e treaba.“ Fetiţa se opri şi trase cu toată puterea braţul spân al tatălui ei. „Să ştii că nu mă duc la şcoală dacă nu sunt în clasă cu Cristi Noureanu!“ Se uită de sus spre ochii fiicei lui, ridicaţi cu efort până la el. „Păi, de ce, măi, Carina? Ce-are Cristi ăsta?“ Fetiţa îl privea în continuare, iar de la nări până în colţul buzelor începură să se sape şănţuleţele dezamăgirii. Cu un ton mâhnit îi răspunse: „e frumos, măi, tati! Înţelegi?! E foarte frumos!“. None se lăsă pe vine, înregistrând în treacăt picioarele celor care treceau pe lângă el, mai ales bermudele albe şi sandalele subţiri, ca nişte frunze. Îşi privi fiica drept în ochi şi, cu un deget, îi aranjă bretonul, aşa cum făcea adeseori. „Lasă, măi, tăticule, că mai sunt şi alţi băieţi frumoşi, o să vezi, că la şcoală sunt atât de mulţi copii, încât nici n-o să-ţi mai aduci aminte de Cristi ăsta!“ Carina lăsă ochii în jos, iar după valul de sânge care cuceri instantaneu obrajii copilului, îşi dădu seama că nu spusese ce trebuia. „Hai, Carinuţa, hai, tată, să luăm bilete la film! De ce-am venit noi? Nu pentru film?“ Carina aprobă din bărbie, apoi spuse pe un ton aproape resemnat: „vezi, că mai e un Cristi, unul nasol… Când te duci la şcoală să nu cumva să uiţi: eu vreau în clasă cu Cristi Noureanu, să fie clar!“.

None se gândi dacă el avusese astfel de preferinţe la şase ani. În burta largă a balonului care, în mintea lui, se umfla negru ori de câte ori trecea la capitolul amintiri, se văzu pentru o secundă cu treningul bleumarin, aşteptând lângă poarta şcolii, ca să treacă toţi elevii de la a II-a B, unde era şi fata aia pitică, de care el era atât de îndrăgostit. Da, şi el trecuse prin asta, iar gândul la toată durerea unor după-amieze în care cifrele de pe caietul de aritmetică îşi pierdeau consistenţa îi aduse o mică usturime în carotidă. „Hai să luăm bilete la Spider-Man!“, spuse el, pe un ton vioi, şi se ridică brusc, smucind aproape mâna Carinei, apoi adaugă: „mâncăm ceva şi pe urmă ne întâlnim cu mami!“. „Păi, sigur! Nici măcar nu m-asculţi!“ Carina continua să facă paşi mărunţi, aninată de braţul lui, dar în acelaşi timp glasul ascuţit se ridică până la urechile lui None: „o să vezi că nici nu calc pe la şcoală dacă nu mă dai în clasă cu Cristi Noureanu! O să vezi tu!“.

„Dar ţi-am spus, Carina – mă duc când se deschid şcolile şi-o să vedem atunci!“ Îşi folosise de data asta tonul de tată autoritar. Când voia să restabilească ordinea, rostea un Carina repezit, lovindu-şi cu plăcere limba de cerul gurii, încât vocea lui amplă părea să se plimbe pe sub bolţile unui edificiu spaţios. De regulă, ori de câte ori recurgea la acest ton, fetiţa lăsa ochii în jos ori se uita la el cu o mică imputare duioasă, însă, de data asta, ea făcu doar o grimasă, care i se păru destul de arogantă, apoi spuse: „dacă nu te duci tu, se duce buni, să ştii!“.

None o şi văzu pe maică-sa, devenită buni pentru Carina, ducându-se la şcoală, ca în vremea copilăriei lui, când o ţinea pe dirigă şi câte un sfert de oră pe coridor, cu o gură care se auzea până în fundul clasei. Se consolă cu gândul că nu peste mult timp urma să apară Flori, care cu siguranţă ştia ce să-i spună fiicei lor. Probabil în jumătate de oră. Acum îşi încheia tura, iar de la spital până la mall mai face douăzeci de minute, în cel mai bun caz.

Plăti biletele de cinema şi apoi se îndreptă spre KFC. „Mai vrei altceva în afară de aripioare şi de Cola?“ Carina dădu din cap în semn că nu. Încă nu se uita la el, stătea adâncită în tăcere, cu amândouă palmele înfundate în buzunarele pantalonilor scurţi. Era una dintre atitudinile ei care pe None îl emoţionau profund. Felul în care se sprijinea în buzunare, ca şi picioruşele, drepte şi uşor depărtate, îi dădeau un aer de mare siguranţă. În general, când îşi lua „poze“ mature îl dădea gata.

Fetiţa apucă punga cu aripioare şi-o luă înainte, printre mese. Pe spatele tricoului alb, şuviţele de păr fluturau ca nişte dune de nisip.

Când se aşezară la masă, None văzu, în fine, silueta impunătoare a soţiei lui. Tăcerea Carinei îl apăsa deja pe creier, iar faptul că aproape nici nu se mai uita spre el îl făcea să se simtă cam încleiat.

Flori se apropia, legănându-se de pe un picior pe altul. Era o femeie înaltă şi durdulie, a cărei faţă inspira pe loc încredere. None îi flutură mâna, apoi se ridică s-o întâmpine. „Uite, Carina, a apărut mami!“ Fetiţa se răsuci puţin, lăsând-o pe maică-sa s-o sărute, apoi o împinse cu un deget, aproape plasând-o lui None, care era în mod evident fericit. „Bine c-ai apărut!“

De la o masă vecină, un nene căsca gura la Flori, iar None se întrebă dacă o plăcea sau dacă era doar uluit de statura ei imperială.

„Asta mică are probleme…“, şopti el. „Ce are?“, întrebă Flori, aranjându-şi zulufii după ureche. „Nu cumva e vorba despre Cristi Noureanu?“ Nu doar că era la curent, dar în ciuda faptului că abia îşi terminase tura la spital, Flori vorbea cu atâta însufleţire, încât masa lor începu să arate ca şi cum ar fi aniversat ceva. Evident, lucrurile erau simple. Nu se îndoia deloc că fetiţa lor va fi în aceeaşi clasă cu acel Cristi sau cu oricine ar vrea. „Nu-ţi fă griji, Carina, ne ocupăm noi! Dăm ceva la învăţătoare, vorbim cu directorul, se aranjează sigur! Asta e ca şi făcută! Altceva am eu acum pe cap!“

Atât Carina, cât şi None priviră creştetul lui Flori, pe care se clătinau uşor smocurile de păr asprit de la multiplele decolorări şi încreţit lunar în salonul de la parterul blocului lor ori chiar la spital, unde se derula bună parte din viaţa ei.

5

Flori era asistentă la Spitalul Colentina. De fapt, ea ţinea în viaţă sectorul bolilor de piele, de la programarea exciziilor la rezultatele biopsiilor, aşezate, în ordine alfabetică, într-un coş de plastic din dulapul cu o singură cheie, şi aceea aflată în permanenţă pe legătura ei de chei. Secţia era compusă din câteva cabinete de consultaţii şi două săli de operaţie. În fiecare zi vedea oameni care îşi dădeau jos hainele cu timiditate, scoţând la vedere pete, aluniţe, concrescenţe ca moţurile de curcan, plăgi, furuncule şi infecţii ale pielii plasate în cele mai dosnice locuri ale corpului, sub burţile fleşcăite, în cute, crăpături ori pe hălci de grăsime tremurătoare. „N-ai idee, None“, povestea ea adeseori, „ce mizerii există pe lumea asta şi câţi oameni stau cu ele, unii şi câte o viaţă întreagă, numai pentru că le e ruşine să se ducă la doctor, ori pentru că n-au chef ori pentru că sunt atât de obişnuiţi cu ele, că nu le vine să şi le taie“. Aşa se întâmplase şi cu mama lui, care ţinea sub sân o mică bubă, un fel de julitură, cu perioade scurte de inflamaţie. Era cât unghia, aproape ovală, iar pe suprafaţa înroşită se vedeau minusculi fulgi albi, ca pe un câmp de păpădii trecute. None a dus-o într-o zi la Spitalul Colentina. Era martie, în urmă cu exact 11 ani. Pe halatele albe fluturau firele de mărţişor, iar pacienţii strângeau între degete mici buchete de ghiocei. El însuşi cumpărase trei zambile albe, ca să nu intre în spital cu mâna goală.

Prima persoană pe care o întâlnise la Dermato fusese Flori. Pe atunci, în primăvara de-acum 11 ani, ea era tot aşa, impunătoare, umplând cu uşurinţă cadrul uşii, cu acelaşi zâmbet încrezător, întipărit pe faţă, care i-a amintit instant de Nabucodonosor, câinele copilăriei lui. Şi-acest sentiment de încredere şi mai cu seamă de afecţiune adevărată nu l-a părăsit nicio clipă. Orice întâlnire cu Flori îi aduce în nări mirosul de zambile proaspete al acelei primăveri.

Chiar înainte de-a ajunge în cabinet, pe holul curat ca un dinte, mama lui şi-a ridicat fără nicio reţinere tricoul pentru ca ochii binevoitori ai lui Flori să vadă acea mică şi ascunsă bubă de sub sânul ei. „Trebuie operat“, a decretat ea, iar câteva minute mai târziu doctoriţa a spus acelaşi lucru.

După biopsie s-a dovedit că excoriaţia, până atunci neînsemnată, era de fapt canceroasă, iar asistenta de pe hol, mirosind o zambilă albă, a devenit, atât pentru None, cât şi pentru mama lui, un fel de zeu al bolilor viitoare, un anticorp, un vaccin indispensabil şi, ori de câte ori aveau câte o dilemă medicală, o sunau pe Flori, amatoare să le risipească toţi norii cotidieni, cu un simplu nume magic, cum ar fi saridon, claritin, betadine ori altele, care le luminaseră zilele, din primăvară până toamna târziu, când None a cerut-o de nevastă.

Uitându-se în ochii ei luminaţi de o măreaţă nepăsare faţă de dramele vieţii, None îşi spuse că ceea ce apăsa creştetul nevestei lui nu putea să fie ceva de rău. Carina privea şi ea în aşteptare, ronţăind aproape fără pasiune aripioara de pui.

„A venit un elveţian la clinică“, povesti Flori, strângându-şi cu amândouă palmele părul rămuros care îi cobora de două degete sub urechi. „E un român de-al nostru de fapt, dar care trăieşte în Elveţia.“ Îşi privi familia, sugându-şi la repezeală buzele, apoi explică: „omul are o clinică şi angajează asistente“. None nu ştia ce să zică. Nu se dumerise ce înseamnă acest lucru. Ochii lui, încălziţi de entuziasmul soţiei sale, clipiră în lumina lăptoasă a cupolei care acoperea mallul. „Este vorba despre un contract pe cinci ani“, povesti mai departe Flori, „cu un salariu baban. Ce zici, None? Ne-ar prinde bine nişte bani, nu-i aşa?“. Bărbatul înclină bărbia, convins că Flori ştie cel mai bine ce e de făcut. Apoi o auzi întrebând „Dar ce facem cu asta mică?“ şi abia atunci văzu situaţia desfăşurată în câteva planuri epice.

Carina era acum concentrată pe osul maroniu al fostei aripioare, iar None urmări încordarea arătătorului, ca o agrafă de cuarţ roz.

6

Ziua de luni, ca de obicei, era populată de feţe mâhnite. None privi prin obiectiv spre adolescenta care se chinuia să termine fraza. Pe fundal avea cerul de vară şi câteva coroane îndepărtate de copaci.

Făceau un vox pop despre muzica românească de succes. Prin urmare, dimineaţa începuse cu o colecţie de prostii despre cancanuri din vieţile cântăreţilor. Nimeni nu avea idee ce se cântă, dar mulţi erau la curent cu ce fac interpreţii, pe unde locuiesc şi mai ales cu cine sunt cuplaţi. Fata pe care o filma acum avea probabil şaisprezece ani. Alexandra o întrebase în ce clasă e, însă ea spusese doar numele şcolii, apoi dăduse drumul la un şir de întrebări. Camera era fixată pe gura care trăncănea, iar None mări zona până când începură să se distingă firimiturile de ruj de culoarea liliacului. Erau ca nişte bulgăraşi de nisip rostogoliţi în striaţiile buzei. „Ce asculţi mai mult“, o întrebă Alexandra, „ai vreun cântăreţ care-ţi place?“. „Dintre români?“, întrebă fata. „În tot cazul, nu ascult manele! Dacă e dintre români, îmi place Alex Velea, e mai pe gustul meu şi-are şi versuri mişto.“

Cuvântul versuri îi aduse în minte un manual de liceu şi catrene puse unele sub altele. Realiză că nu mai ascultase de multă vreme cuvintele vreunui cântec. Privi cu atenţie ochii adolescentei, care, văzută prin obiectiv, se reducea la un obraz iritat din cauza căldurii. Punctişoarele roşii, risipite spre bărbie, îl făceau pe None să se gândească la un apartament de bloc suprapopulat, în care adolescenta se sculase cu noaptea în cap, însă nu prinsese mai mult de două minute în baia casei părinteşti. În schimb, refugiată în cotlonul ei din sufragerie, citise cu fervoare versurile lui Alex Velea, de care el acum auzea prima oară. Cu siguranţă, Alexandra o să ilustreze interviul cu şase secunde din muzica respectivă şi aşa o să afle şi el ce înseamnă nişte cuvinte pe gustul acestei fete. Mai luă un bust, care i se păru destul de reuşit, mai ales datorită tricoului mov. Apoi, spre surprinderea lui, fata spuse „mai ales asta îmi place“ şi începu să cânte gutural şi cu nările strânse, ca şi cum căile nazale i s-ar fi blocat la comandă cu zeci de polipi mititei. None se fixă pe profilul fetei, care nu se chinuia să privească spre cameră, aşa cum făcea majoritatea, ci era în mod real concentrată pe acele cuvinte pe care el sperase să le audă: Dragostea se face în minim doi/ E secret, rămâne între noi. Ea repetă versurile, iar None urmări fără grabă rădăcinile încordate ale sprâncenelor, faţa ca o gumă mestecată, ochii pe jumătate închişi.

Filmarea i se păru o capodoperă, mai ales pentru ziua de luni, care, în general, era ca un blister turtit.

Când o luă pe Titulescu se mai gândea încă la versurile pe care le cântase adolescenta. De fapt nu atât cuvintele, se gândi el, cât faţa fetei, buzele rujate, care se pliau pe acele cuvinte, ca şi cum i-ar fi fost teamă să nu se risipească, toată implicarea ei pătimaşă îl făcuseră să nu le uite.

Parcă pe trotuar, între un Opel şi-o Toyota, apoi scoase telefonul şi tastă pe Google cuvântul versuri. Un şir lung de linkuri duceau direct spre texte muzicale. Apoi scrise poezii şi, în fine, apărură site-uri de literatură. Nu mai citise de mult, de fapt nici nu citise vreodată poezii de plăcere. Ceva însă, un fel de opoziţie la cântecul acelei fete, îl îndemna să caute un poem adevărat, clasic, cunoscut de toată lumea, şi-şi dădu seama că, în afară de unul, învăţat la şcoală, nu-şi amintea nimic. Nici măcar un nume de poet. Derulă lista de pe ecranul telefonului, apoi apăsă la întâmplare şi imediat îi apărură câteva texte cu titluri lungi. None îl alese pe primul, o poezie despre un câine. După trei strofe îşi dădu seama că nu avea chef s-o citească până la capăt. Nu-l interesa. Aşa că ieşi din maşină şi căută din ochi poarta şcolii.

Dimineaţa primului ministru

În aceeaşi dimineaţă de luni, premierul descoperi un mesaj semnat de Mămica la două albăstrele. Sub poza postată de stafful său erau 40 de comentarii, între care acesta atrăgea atenţia, prin semnătura neobişnuită.

Pe geamul maşinii de serviciu, Bucureştiul arăta exact ca un măr verde. Soarele răsărise de o oră, iar pe iarba din marginea Şoselei Kiseleff încă sclipea apa dimineţii. Prim-ministrul îşi mişcă de câteva ori degetul pe ecranul tabletei, urmărind pozele postate pe pagina lui de Facebook, apoi reveni la comentariul Mămicii. Erau câteva fraze simple şi scurte, care te făceau să le citeşti. Mai ales finalul era haios. Nu uita, scria Mămica, tu eşti vânătorul de piraţi! Râsul de baterie lovită din greşeală îl făcu pe şofer să tresară, însă premierul nu se obosi să-l liniştească, mai ales că în acea dimineaţă de vară toate lucrurile păreau să meargă în favoarea lui. Însuşi ritmul vieţii se modela discret după muzica din Piraţii din Caraibe. Nu-şi făcea iluzii, Mămica la două albăstrele era probabil vreo babetă fără treabă, care după alegeri o să-i ceară să-i mărească pensia. Dar nu conta! Îi făcuse ziua foarte bună!

Câteva minute mai târziu, după ce urcă în elicopter, citi din nou îndemnul de a pleca la vânătoare de marinari nemernici şi, îndoindu-şi cu alintare indexul se hotărî să-i răspundă. Evident, nu putea să dea peste cap munca oamenilor care se ocupau de pagină. N-ar fi fost fair pentru ei. Aşa că intră pe pagina Mămicii şi-i lăsă un mesaj pe privat: Ms pentru incurajare! Apoi închise tableta şi se concentră pe discursul pentru Oradea. Oamenii trebuiau aduşi la vot, iar el ştia cum. N-o să-i cheme la referendum, ci la vânătoare de piraţi!