© 2016 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6162-6

ISBN PDF: 978-973-46-6163-3

ISBN print: 978-973-46-6168-8

Coperta: Radu Răileanu

Foto autoare : revista Tango

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

AURORA LIICEANU, doctor în psihologie, a lucrat în cercetare şi a predat psihologie la diferite universităţi din Bucureşti, dar şi la UQAM (Canada) sau EHESS (Franţa). În prezent, este cercetător senior la Institutul de Filosofie şi Psihologie „Constantin Rădulescu-Motru” din cadrul Academiei Române. De aceeaşi autoare, la Editura Polirom au mai apărut: Rănile memoriei. Nucşoara şi rezistenţa din munţi (2003, 2012), Prin perdea (2009, 2012), Rendez-vous cu lumea (2010, 2012), Patru femei, patru poveşti (2010, 2011), La taifas (2010, 2012, 2016), Viaţa nu-i croită după calapod (2011), Cuvinte încrucişate (2012), Supuse sau rebele. Două versiuni ale feminităţii (2013), Legături de sînge. Povestea Ioanei (2013), Soacre şi nurori. La cine este cheia? (2014), Valurile, smintelile, păcatele. Psihologiile românilor (2015), Nici alb, nici negru. Radiografia unui sat românesc (1948-1998) (2015) şi Dragostea cea veche îţi şopteşte la ureche. Primele iubiri (2015, 2016).

Pentru El

În cartea sa Amurgul gândurilor, Emil Cioran scria că e mai uşor să faci o biografie a unui nor decât să spui ceva despre om. Şi cum ai spune ceva, când despre el orice e valabil? Dar dacă vrei să scrii ceva despre o relaţie? Dacă ai încerca să scrii biografia unei iubiri?

Idei înghesuite

Cred că trăim cu toţii într-un vârtej de anecdote şi poveşti… Ne creăm vieţile (cei mai mulţi dintre noi) sub formă de poveşti. Mă întreb de unde ne vine această nevoie de a te „crea“ pe tine însuţi.

Thom Gunn

Nu mă pot abţine să nu spun că, în mod ciudat, dar ezitant, confuz şi fără să acord mare importanţă, cred în făcături. Aş putea spune că eu cred în coincidenţe, mă corectează unii cărora nu prea le place cuvântul „făcătură“. Pare la fel, mă gândesc adesea. Atât făcăturile, cât şi coincidenţele au ceva misterios, ca şi când cineva le face. Nu tu le faci, ele vin din afara ta. Motivul principal este că pe lângă faptul că ele, făcăturile, sunt frecvente, doar trebuie să fii atent, sunt, aşa cum am spus, misterioase. Vrând-nevrând, ne duc cu gândul la ideea că o altă persoană aranjează totul, că această persoană jucăuşă, o prezenţă nevăzută, face ceva bine sau ceva rău. Cu ce se joacă? Cu vieţile noastre, aş zice.

Tocmai citisem o carte – noroc de internet –, scrisă de Paul John Eakin, cu un titlu seducător: Cum vieţile noastre devin poveşti. Şi ce susţine Eakin cu toată tăria? Să nu uit să spun că este o carte care a apărut în 1999. Contează această informaţie. Eakin susţine că sinele, eul fiecăruia dintre noi, care-şi găseşte expresia în fragmente sporadice autobiografice sau autobiografii construite, este în mod fundamental un construct fictiv, o ficţiune în altă ficţiune. El pare mai convingător decât Virginia Woolf, care spunea, şi ea cu convingere, că orice act biografic este unul de profundă incertitudine, mai apropiat de arta ficţiunii decât de cea a istoriografiei. Punând accentul pe ficţiune, cine mai ştie ce este real şi ce este construcţie a imaginaţiei noastre? Oricum, eu nu vreau să scriu o autobiografie aşa cum este ea definită şi percepută în mod obişnuit. Aş dori să scriu biografia unei relaţii şi, secundar, cum această relaţie mi-a tulburat gândurile şi amintirile.

Sigur că îţi poţi povesti chiar tu viaţa sau o poate scrie altcineva, care o scrie gândind altfel decât tine, o aranjează, pentru a fi lizibilă şi, de ce să nu fim sinceri, vandabilă. Cum spun francezii, faire la toilette, adică a o aranja. Atunci, totuşi, lucrurile se complică. Cine este autorul? Te poţi întreba dacă nu arată ca mâncarea gătită de cineva cu ingredientele aduse de altcineva. Cam asta este însă problema etnografilor care fac teren şi găsesc personaje în carne şi oase ale căror vieţi li se par interesante. Şi ei nu fac decât să le povestească vieţile. Dar scriitorii?

Oamenilor le plac poveştile de viaţă. Telenovelele sunt poveşti mari în care se află o droaie de poveşti mici, adică cele ale personajelor telenovelelor. O istorie mai mare care este compusă din istorii mici. M-am gândit însă la mici bucăţi, fragmente de autobiografie, spuse în diferite ocazii, care arată ca nişte piese de puzzle rătăcite, împrăştiate în conversaţiile noastre, în e-mailurile noastre şi în celelalte forme de comunicare.

Am citit acea carte cu puţin timp înainte ca Ea să-mi telefoneze. Ea este, cum se poate deduce, o femeie. Nici prin gând nu mi-a trecut că aş vrea să scriu o carte despre ea şi despre altcineva. Adică despre o relaţie între o femeie şi un bărbat. Asta însemna că eram deja trei personaje, adică eu, ca povestitor, Ea şi El. Deci eu, o femeie şi un bărbat. Odată ce gândeam ca eu să scriu, peste mine nu puteam trece. Cine ar fi scris cartea sau, mai bine zis, cum ar fi arătat ea, cartea?

Dacă privesc înapoi, totul a început când Ea m-a căutat la telefon, spunându-mi că ar dori să ne vedem. Şi aşa se face că, orice aş fi gândit despre întâlnirea noastră, ajungeam la relaţia dintre memorie şi identitate, pentru că toţi ne încurcăm în această relaţie. Nu se spune că eu sunt eu şi amintirile mele? Bănuiam că era la o răscruce a vieţii, că ar fi dorit ca cineva să-i ia gândurile şi, poate, s-o liniştească.

Memoria este ceva fascinant, ea obsedează mulţi psihologi, chiar dacă o recunosc făţiş sau dacă undeva doar ea îi scormoneşte mental. Şi nu numai psihologii sunt fascinaţi de memorie. Ce să spun de bieţii istorici!

Vroiam să văd ce legătură este între felul în care eu mă percep sau altcineva se percepe ca un eu supus timpului, ce sunt amintirile, cât de fideli suntem noi când ne povestim trecutul – îl povestim acum, când suntem deja altcineva. Dar de ce spun fideli? Oare fidelitatea mă linişteşte la gândul că amintirile pot fi sau nu adevărate? Şi cine ar putea spune că ele sunt adevărate? De ce acest paradox cumplit, ca un blestem, după care noi ne schimbăm, ştim bine că ne schimbăm fizic, dar şi psihic, şi dacă ne schimbăm, cum putem spune că suntem tot noi, aceiaşi pe care credem că îi ştim de-o viaţă? Ne recunoaştem zi de zi, în fiecare dimineaţă ne privim în oglindă când ne spălăm pe dinţi, trecem prin viaţă zi de zi, parcă nimic nu se schimbă, ştiind totuşi că viaţa ne schimbă. Acest paradox bântuie mai ales minţile celor interesaţi de memorie, de uitare, de amintiri care zac undeva în noi. Uitate sau nu.

Aşa am stat să mă gândesc, după telefonul dat de Ea, la cele două moduri de a privi memoria. Pe de o parte sunt continuatorii, un fel de conservatori, pentru care memoria, deci amintirile noastre luate împreună, arată sau sunt reprezentate ca un palat cu multe camere sau un dulap mare cu multe sertare. Ele, amintirile, stau acolo cuminţi. Ies când vor ele să iasă la iveală sau poate nu ies deloc. Dar se pare că există. E greu de spus cum ies ele din sertar. Acest fel de a gândi memoria are ceva static, ceva fixat. Amintirile nu se schimbă, ele sunt la dispoziţia eului nostru, stăpân pe ele, proprietarul lor, al palatului sau dulapului, dar totuşi supus unei libertăţi a lor care scapă voinţei noastre de a le domestici. Pe de altă parte, au venit alţi cercetători care neagă această viziune. Ei sunt un fel de neodarwinişti, nişte cognitivişti obsedaţi de cum funcţionează creierul, care exploatează cât pot progresele tehnologiei prezentului pentru a cunoaşte misterele creierului uman.

Aşa se face că de ceva vreme Israel Rosenfield a dat iama în publicul interesat de relaţia minte-memorie, provocându-l să accepte viziunea lui asupra creierului şi memoriei. A vrut, prin cartea sa cu un titlu revoluţionar, Inventarea memoriei. O nouă viziune asupra creierului, să demoleze un mit. Un mit foarte răspândit, fireşte, în bună asociere cu acea memorie statică de care am amintit.

Care este mitul? El este ceva ce putem recunoaşte cu uşurinţă: mulţi oameni cred că-şi pot aminti chipuri, locuri, lucruri, pentru că imagini fixe ale acestora sunt mai mult sau mai puţin depozitate în creierele lor. După Rosenfield, acest fel de a gândi este greşit. Este o greşeală. Cercetările recente par să ne îndrepte către altă viziune, şi anume către faptul că creierul este un generator creativ de amintiri, nu un depozit. Ca şi cum cineva răvăşeşte sertarele, amestecă lucrurile şi face ce vrea. Cineva răscoleşte acel dulap. Creierul este mereu viu şi lucrează. Ca atare, modelul creierului văzut ca o hartă, pe care s-a bazat teoria localizării funcţiilor noastre cerebrale, nu este nici corect şi nici satisfăcător. Şi cât de mult funcţionează încă acest model!

Şi totuşi, nu putem uita că Paul Broca, medic francez, a descoperit că leziunile lobului frontal al emisferei cerebrale stângi duc la tulburări de limbaj, descriind ceea ce numim afazie. Asta se întâmpla în 1861, adică cu un secol şi jumătate în urmă, când s-au făcut corelaţii între leziuni cerebrale localizate şi simptomele manifestate.

Şi astăzi se învaţă despre aria lui Broca, responsabilă de vorbire, despre paralizii ale zonelor motorii şi aşa mai departe. Creierul era privit ca o colecţie sau un mozaic de mici entităţi care aveau anumite funcţii, într-un fel interconectate, dar cum? Era tare greu de spus. Privit ca o entitate, ca un organ întreg, creierul era considerat un mister dificil de înţeles. Broca tindea către ideea de compartimente ale creierului, dar ansamblul îi lipsea. Este interesant de remarcat că timp de un secol acest model al creierului a fost o certitudine solidă, ceva stabil, fix, invariabil, fiind vorba despre arii destinate unor funcţii. Cei care erau interesaţi de studiul creierului, medicii neurologi, au respirat uşuraţi. Ceva ştiau. Şi totuşi, în anii ’60, deci după o sută de ani, concepţiile în neuroanatomie susţineau că procesele motorii, intelectuale şi afective au loc în compartimente destul de separate, de autonome ale creierului, care nu comunică între ele.

Nici nu îndrăzneau să-şi pună întrebări la care nu vedeau răspunsuri, ca, de pildă, ce se întâmplă când învăţăm să vorbim sau când facem exerciţii de vorbire. Nici despre amintiri nu se punea problema, să se întrevadă un răspuns la întrebarea cum şi unde se întâmplă re-amintirea şi amintirea, odată ce în cursul vieţii revenim mereu la trecutul nostru. Nici cum putem explica conceptul de individualitate sau de sine.

Am citit autobiografia lui Oliver Sacks, mare neurolog şi scriitor, apărută la Humanitas de curând, în 2015, el murind în acelaşi an. Cartea se numeşte În mişcare. O viaţă. Îi citisem deja cărţile scrise, de fapt poveşti despre pacienţi sau, mai bine zis, poveşti ale pacienţilor săi, cu mult interes şi admiraţie. Cărţile lui, ca şi autobiografia lui m-au convins că psihologia trebuie îmbinată cu literatura. Astfel am aflat că şi el, Oliver Sacks, a fost un om „convins“ de cineva la rândul lui. De Aleksandr Luria, despre care am învăţat atât de puţin când eram studentă, el fiind un fondator al neuropsihologiei.

Oliver Sacks a fost eroul lui Vlad Mixich; despre moartea lui Oliver Sacks, Mixich a scris chiar în ziua în care acest mare om şi gânditor s-a prăpădit, 30 august 2015.

M-am bucurat să văd cât de mult a fost admirat Oliver Sacks şi cât de multe puteai învăţa de la el. Era un mare povestitor, talent moştenit de la mama sa, şi ea o mare povestitoare de istorii medicale, şi chiar şi de la tatăl său, medic de familie.

Dacă Thom Gunn, autorul mottoului, se întreabă de unde ne vine această nevoie de a ne crea pe noi înşine, Oliver Sacks ne dă un răspuns când scrie în autobiografia sa: „Sunt un povestitor, într-un fel sau altul. Presupun că o înclinaţie spre poveşti, spre naraţiune ţine de firea universală a oamenilor, împreună cu capacităţile noastre lingvistice, cu conştiinţa de sine şi cu memoria autobiografică“.

El regreta faptul că, deşi marii neurologi şi psihiatri ai secolului al XIX-lea aveau abilitatea de a descrie, de a personaliza boala, astăzi această abilitate s-a cam pierdut, probabil, susţine el, pentru că avântul tehnicii a uitat de om şi de personalitatea lui.

Astfel că, cu un ochi spre acel trecut şi cu celălalt spre prezent, cel care în anii ’70 şi ’80 aducea fascinaţia către neuroştiinţe l-a înţeles pe Luria şi s-a pus pe scris poveşti, deşi uneori se întreba dacă nu cumva a scris mai curând o operă literară decât o operă ştiinţifică. Avea însă prieteni care şi ei înclinau către popularizarea ştiinţei, fără a face rabat de la academism şi ştiinţă. Nu era chiar singur.

Stephen Jay Gould era printre ei, un renumit paleontolog, biolog evoluţionist şi istoric al ştiinţei, apreciat pentru contribuţia lui la înţelegerea publică a ştiinţei. Poate că şi faptul că avea un fiu autist, într-o vreme în care autismul nu era la modă în lumea cercetătorilor, l-a făcut să susţină că: „Mai presus de toate, oamenii sunt creaturi care spun poveşti. Organizăm lumea ca pe o colecţie de poveşti. Cum ar putea, deci, înţelege cineva cât de cât mediul derutant în care trăieşte dacă nu poate pricepe poveştile sau ghici intenţiile oamenilor?“. Şi Gould a înţeles că atunci când spui poveşti nu poţi să le dai decât titluri care sunt ca de poveşti, aşa că şi titlurile scrierilor lui erau atractive, la fel ca titlurile cărţilor lui Luria şi Sacks. De pildă, Zâmbetul păsării flamingo sau Dinţii găinii şi degetele calului.

Mărturisesc că m-am bucurat că Oliver Sacks a contat atât de mult pentru Vlad Mixich, dar nu mă pot abţine să nu scriu cât de mult l-am admirat eu, descoperindu-i cărţile şi căutând cu nesaţ informaţii despre el, despre isprăvile lui mentale şi talentul lui de scriitor. Mi-a plăcut şi cum scrie, dar şi ce am aflat din ce scrie. El m-a convins că îmbinarea literaturii cu psihologia poate fi o mare plăcere a minţii şi o mare atracţie faţă de scris. Iar pe Sacks l-a convins Aleksandr Luria, care a îmbinat clasicismul, ştiinţa cu romantismul, literatura, scriind poveşti neurologice de mare succes.

Luria avea cincizeci şi şase de ani când, în 1958, la Londra, a ţinut o prelegere despre dezvoltarea limbajului la gemeni identici. Soţia lui practica psihiatria pediatrică şi studia şi ea limbajul la gemeni. Sacks avea atunci douăzeci şi cinci de ani. Deşi era foarte tânăr şi avea o experienţă profesională redusă la acea vreme, şi-a amintit mai târziu că, ascultându-l pe Luria, a fost impresionat de puterea lui de observaţie, de profunzimea teoretică şi căldura personală faţă de subiecţii consideraţi de el. Iubea bolnavii.

Personal, cred că lipsa compasiunii limitează spiritul de observaţie. Printr-o atenţie sporită, compasiunea, acea căldură personală pe care o exprima Luria în prelegerea lui, mediază o observaţie mai profundă şi mai bogată în cunoaştere.

Mai târziu, după ce trecuseră zece ani de la întâlnirea de la Londra, Sacks a citit cele două romane neurologice ale lui Luria. Unul este povestea unui pacient care memora orice, nu uita nimic. Ne aminteşte de povestirea lui Jorge Luis Borges al cărei personaj este Funes, un tânăr care, în urma unui accident, avea o memorie totală, încât nu uita nimic. Al doilea roman neurologic era despre un student care, după luptele de la Smolensk, fiind împuşcat şi având un glonţ în cap, trăia exact situaţia inversă, nu mai ţinea minte absolut nimic, nici să mănânce, nici să meargă, lucruri pe care orice copil le face neînvăţat.

Când a citit cartea despre personajul-pacient cu memoria fascinantă, Sacks a crezut că ceea ce citea era chiar un roman, o operă de ficţiune, dar apoi şi-a dat seama că, de fapt, era o anamneză detaliată, plină de descrieri concrete, care avea tot ce are un roman, fineţe, dramatism şi multă încărcătură emoţională. Era o poveste despre viaţa unui pacient, despre faptul că el, pacientul, este unic.

Sunt multe asemănări între Luria ca om şi Sacks ca om. Poate că asta contează. În multe aspecte, biografiile lor seamănă. Poate că şi acest lucru a facilitat atracţia lui Sacks pentru Luria. Luria era fiu de medic ca şi Sacks, fiii lui Luria erau medici, iar soţia lui era tot medic. Şi Sacks avea ambii părinţi medici şi doi fraţi tot medici. Poate că a contat şi faptul că amândoi erau evrei. Îmi vine să cred că, dacă Sacks n-ar fi fost homosexual şi ar fi avut copii, aceştia ar fi fost şi ei medici. Cred că, având carismă, femeile îl plăceau şi s-ar fi găsit unele care să-şi dorească să facă un copil cu el, aşa cum se spune despre Bernard Shaw, care, admirat pentru inteligenţa lui, ar fi fost rugat de multe femei să le ajute să-şi trăiască maternitatea. Ele vroiau nu un copil cu Bernard Shaw, ci un copil de la el. Dar cine ştie dacă chiar e adevărat!

Sacks s-a recunoscut în Luria când a aflat că, la nouăsprezece ani, acesta i-a scris lui Freud, care i-a răspuns foarte amabil, aşa cum şi Sacks, şi el foarte tânăr, i-a scris marelui Luria şi acesta i-a trimis o scrisoare tot foarte prietenoasă. Treptat, Luria şi Sacks au devenit prieteni, se sfătuiau, simţeau nevoia de a schimba idei. Până şi titlurile de cărţi par să ne facă să vedem cât de mult se înţelegeau şi se susţineau reciproc. Cele două romane neurologice ale lui Luria se numesc Mintea unui mnemonist şi Bărbatul cu un univers făcut ţăndări, una dintre povestirile lui Sacks se numeşte Omul care îşi confunda soţia cu o pălărie. Ca şi Luria, Sacks a îmbinat particularul cu generalul, adică poveştile medicale cu neuroştiinţa.

Putem spune că Luria a fost un mentor pentru Sacks, aşa cum putem spune că Lev Vîgotski a fost un mentor pentru Luria. Luria a murit în 1977. Sacks i-a scris necrologul. Sacks avea încă multe de făcut, avea atunci patruzeci şi patru de ani. Luria, fără îndoială, i-a lipsit mult. Şi când mă gândesc că marele psiholog american Jerome Bruner, care a adus atât de multe contribuţii psihologiei cognitive, va împlini în curând 101 ani şi, încă fiind, cum afirmă Oliver Sacks în autobiografia lui, cu mintea întreagă, se implică în cunoaşterea psihologică! Să-l fi ajutat pe Bruner curiozitatea şi cunoştinţele, prietenia cu oameni la fel de curioşi ca el, aşa cum era Oliver Sacks, care-l considera nu numai prieten, ci şi „mentor tăcut“? Să-i fi apropiat pe cei doi curiozitatea nelimitată? Să fie şi el un „suflet neliniştit şi iscoditor“, cum considera mătuşa lui Sacks că este nepotul ei preferat?

În viaţă se întâmplă să pierzi ocazii de a întâlni oameni cu totul şi cu totul speciali. Întâlnirea lui Luria cu Sacks a fost un noroc pentru amândoi.

Când am fost în America, aş fi putut să-l întâlnesc şi să-l ascult pe Solomon Asch. La acea vreme avea şaizeci şi trei de ani şi era foarte activ. Câte cercetări nu s-au făcut pornind de la ideile lui! Nu numai psihologii, ci şi alţi cercetători sau chiar oameni obişnuiţi au auzit de Stanley Milgram, studentul lui, care a scris şi a făcut experimente cu privire la psihologia supunerii, a obedienţei, în termeni psihologici. Asch era accesibil, am vorbit cu el la telefon pentru a-l întâlni. Poate că îl interesa să vadă pe cineva care venea de după Cortina de Fier. Mai ţin minte că mi-a dat şi adresa, şi poate n-aş ţine minte dacă strada lui nu s-ar fi numit Garlic Street, deci puţin comic. Usturoi! Ştiam că străzile pot avea nume de flori, dar să se numească „Usturoi“ mi s-a părut amuzant. Sigur, nu-mi dădeam seama, la acea vreme, cât de mare psiholog era şi de aceea am ratat întâlnirea.

Când tatăl meu a avut o tumoră cerebrală benignă, mi s-a spus clar în ce zonă este şi ce funcţii ale creierului vor fi afectate. Nimic despre ceea ce înţelegea sau gândea. Vorbea greu şi scria indescifrabil, dar scria, ceva vroia să spună, să comunice. Deci gândea, dar cum şi ce? Nimeni nu putea spune şi nici doctorii nu păreau curioşi să le spun cum se comportă, ce face şi ce nu face.

Admit că trebuie să înţelegem creierul ca pe o structură biologică, vie. Înţeleg că memoriile, amintirile nu sunt fixe, că ele sunt generalizări care evoluează constant, că sunt mereu recreate şi că, aşadar, trecutul nu este ceva fix. Dar această recreare constantă ne dă totuşi sensul continuităţii, sensul de a fi noi, cu trecutul, prezentul şi viitorul nostru. Nimic nu stă pe loc, totul se schimbă, chiar şi ce face creierul nostru. Şi totuşi, înţeleg şi nu înţeleg. Rămâne pentru mine un mister acest paradox, şi anume cum suntem aceiaşi, deşi nu suntem aceiaşi.

Sigur că este greu să se producă un acord între cei care pledează pentru localizare – creierul nu este un teren parcelat, cu loturi specifice şi permanente, cu un cadastru bine stabilit pentru el – şi cei care văd alternativa, adică parcă ar dispărea gardurile, frontierele şi amintirile fixe, care de fapt se deghizează mereu, fără însă, probabil, a-şi pierde un soi de identificare; cu toţii parcă au dreptate. Cum este mai uşor de înţeles ce este creierul nostru, cine suntem noi? Oare amintirile sar pârleazul pentru că noi nu mai suntem aceiaşi din secundă în secundă? Cum punem timpul în relaţie cu spaţiul în acest context?

Aici mi-a venit în cap, că tot vorbeam despre hartă, prea scurta povestire a lui Jorge Luis Borges Cei doi regi şi cele două labirinturi. Nu se ştie dacă Borges a auzit-o de undeva sau dacă a gândit-o el.

Este vorba despre doi regi. Un rege al Babiloniei, care le-a poruncit supuşilor săi, arhitecţi şi preoţi, să construiască un labirint atât de confuz şi de subtil, încât cei mai curajoşi oameni să nu se aventureze să intre în el, iar cei care ar fi îndrăznit s-o facă să se rătăcească. Cel de-al doilea rege, un rege arab, l-a vizitat, iar regele babilonian l-a invitat să intre în labirint ca să-l umilească şi să-l batjocorească pentru simplitatea lui. Dar dorinţa lui nu s-a împlinit, regele arab a reuşit să iasă din labirint. Când a ieşit, regele arab i-a spus celuilalt rege că şi el are un labirint şi că, dacă Allah va voi, regele Babiloniei îl va putea vedea şi cunoaşte.

După ce a trecut ceva vreme, regele arab şi-a adunat oştirea şi i-a atacat pe babilonieni, cucerindu-i şi luându-l captiv pe regele lor. Apoi l-a legat pe rege, l-a urcat pe o cămilă, bine strunită să meargă repede, şi l-a dus în deşert. După trei zile de mers, regele l-a dezlegat pe regele babilonian şi i-a spus că el încercase să-l facă să se rătăcească, dar că acum îi arată labirintul lui, „unde nu sunt trepte pe care să le urci, nici uşi pe care să le forţezi, nici obositoare galerii pe care să le străbaţi, nici ziduri care să-ţi oprească paşii“. Regele babilonian a fost lăsat să moară de sete şi de foame în deşertul nesfârşit.

Oare creierul este ca un deşert, unde nu există graniţe şi unde totul se mişcă, pentru că totul este viu şi viul se mişcă? Dar ce se întâmplă cu localizările care se menţin ca adevăruri certe? Poate că, mai degrabă, cunoaşterea, neuroştiinţele arătau ca un deşert, pentru că, deşi se făceau progrese, nu exista o teorie care să pună cap la cap rezultatele obţinute, datorită valului mare de informaţii venite din discipline foarte diferite, de la neurologie şi psihiatrie – nu demult separate –, la psihologie, dezvoltarea limbajului, lingvistică, genetică şi chiar psihanaliză. Cine putea integra totul pentru a găsi ceva coerent şi solid care să direcţioneze noul domeniu? O încercare a făcut-o Gerald M. Edelman, care prevedea o revoluţie în cunoaşterea creierului şi pe care curiosul nepotolit care era Sacks l-a întâlnit nici mai mult, nici mai puţin decât la o conferinţă despre arta memoriei. Până la urmă cuvintele-cheie sunt memorie, conştiinţă (de sine), personalitate.

Mă las păgubaşă, gândindu-mă la Ea. Uneori, îmi dau seama, mă pierd printre gânduri, aşa cum am făcut mai sus, în asociaţii tangenţiale, care mă fac să ajung la digresiuni şi întorsături din drumul minţii, făcându-mă să simt cumva eşecul construcţiei unei continuităţi necesare cititorului.

O cunoşteam pe Ea, aşa că întâlnirile noastre aveau ceva din comunicările reversibile, o reciprocitate firească, care se va vedea în ce voi scrie. Sigur că ea vorbea şi eu o ascultam, dar eu a trebuit să integrez cele spuse de ea în această scriitură care este a mea. Nu era vorba să-mi povestească viaţa ei, deşi a făcut-o. Eu nu riscam nimic, cel mult minime confidenţe care apar în relaţiile personale, asociaţii legate de ceea ce-mi spunea ea, care mă ajutau să întâlnesc ideea unei reciprocităţi mentale. Unele divagaţii spontane sau digresiuni ce descurcau tensiunea unor gânduri. Doar vorbeam una cu alta, nu era nici un interviu şi nici o anchetă etnografică. Era un dialog. Desigur că avea o versiune a vieţii ei, a propriei ei istorii, deşi până nu vorbeşti cu cineva nu formulezi în vorbe ceea ce este zăpăceala minţii, acea versiune virtuală care are mai degrabă adesea o existenţă rudimentară. Este ca ceva de uz intern. Când oamenii vorbesc, trebuie să recunoaştem, sunt dezordonaţi. Scrisul este o formă de disciplină a gândurilor, cere atenţie, nu are nici pe departe spontaneitatea conversaţiei, a oralităţii, a taclalelor, trăncănelilor sau a pălăvrăgelilor.

Avem fatalmente tendinţa de a trata informaţiile, ce se spune în dialog sau, mă rog, ce percepem, auzim, ca piese de puzzle care se reconstituie ca şi cum ar exista un model virtual ideal, o ordine, un sens a ceea ce este dispersat şi amestecat. Cred că este o manifestare a cunoscutului efect Zeigarnik, care ne aranjează mintea. Chiar cred în acest efect. Acest lucru, această tendinţă se întâmplă la nivelul ascultătorului, doritor de ceva ordonat, oricât de curios ar fi el.

Mai contează şi faptul că bucăţile de viaţă, fragmente ale ei sau frânturi de existenţă, povestite nu livrează direct trăirile, trecutul, ci ceea ce a rămas în memorie în prezent. Ca zaţul cafelei. Sau nu înţelegem trecutul cu mintea din trecut. Schemele înţelegerii sunt cele ale prezentului, ale celui care suntem azi, nu ale celui care am fost ieri.

Dar iată că, tot vrând să văd relaţia dintre identitate şi memorie, am ajuns la ce spune un specialist în autobiografie, Philippe Lejeune. El spune că discursul memoriei, felul în care ea umblă şi se desfăşoară, cum funcţionează, e un labirint. Dezordinea celui care vorbeşte, care-şi aminteşte ceva, trebuie să-l facă pe ascultător să se orienteze. Să caute un sens, o linie, o direcţie. M-am gândit la mine ascultând-o pe Ea. Există, astfel, un efort al ascultătorului.

De ce este un labirint mai uşor de înţeles, dar nu este? Pentru că demersul memoriei vorbitorului, în cazul meu, al Ei, nu este unul natural în sensul de a avea o perspectivă unitară asupra vieţii. Fiecare etapă, fiecare fragment al vieţii are propria sa construcţie, prin urmare cel care ascultă trebuie să folosească drept unealtă un înainte de ceva şi un după ceva. Cronologia este diabolică.

Şi ce puteam eu face în momentul în care am decis să scriu despre întâlnirile mele cu Ea? Cum să trec zbânţuiala oralităţii în scriitură? Cum să fac ca elementele care compun o poveste de viaţă, chiar dacă nu e completă – de pildă, copilăria Ei şi altele –, să capete complexitatea vieţii înseşi? Cum să mă mişc între ştiinţă şi literatură? Cum scap de acest tabu al unităţii persoanei – în cazul meu, Ea – când aflu că amintirile se zbenguie şi se împreunează indecent de liber, fac hibrizi şi că nu există niciodată un eu solid, ca un ţăruş de care te ţii, şi că, vai, culmea, tu te simţi tu?

Acum, ca la teatru, voi prezenta personajele şi las deoparte complicaţia privind amintirile şi adevărul şi încârligarea lor.

Care ar fi personajele? Mai întâi eu, cea care mi-am expus mai sus grijile de a scrie despre întâlnirile cu Ea. Apoi Ea, o femeie, cu tinereţea în spate, care este părăsită de El, un bărbat, şi el cu tinereţea în spate, deci amândoi poate prea vârstnici pentru a-i lovi amorul. Şi totuşi, relaţia lor a durat puţin peste zece ani.

Îi ştiu pe amândoi. Mă rog, mai mult sau mai puţin. Nici pe mine nu mă ştiu prea bine – şi cine s-ar putea cunoaşte bine? Şi cine ar şti pe altcineva bine? Şi ce înseamnă bine?

Ea va fi cu mine un timp, ne vom întâlni. El, nu. El va fi prezent prin ceea ce-mi amintesc eu despre el şi ceea ce îşi aminteşte Ea despre el. Când Ea a venit la mine după nu multe întâlniri, mi-a trântit pe masă un maldăr de hârtii adresate de El ei, scrisori foarte lungi, aproape pagini de jurnal, despre ce făcea, ce gândea, fie că era singur, fie că era cu ea. Poate aveam să le citesc ca să văd cine era El, să văd lumea lui ca să înţeleg lumea ei, atunci când aveau lumea lor. Suntem enigme, mi-am spus când am văzut maldărul de hârtii. Ea nu mai avea putere să le citească şi Dumnezeu ştie dacă mai trebuia. Se despărţiseră. De ce să cadă în amintiri? Pe scurt, eu voi trăi indiscreta curiozitate a psihologului – nimeni nu e anonim, psihologic vorbind. Ea se va bucura de exorcizări, va putea limpezi ceva din multiplele ei euri, iar el va fi violat. Folosit, amintit, discutat. Fără să ştie. Pare oribil, nu?