© 2017 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6738-3

ISBN PDF: 978-973-46-6739-0

ISBN print: 978-973-46-6525-9

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: Piaţă în Râmnicu Vâlcea, acuarelă de Amedeo Preziosi

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ŞTEFAN LEMNY, istoric român naturalizat francez. Specialist în istoria culturală a secolului al XVIII-lea. Dintre volumele publicate: Originea şi cristalizarea ideii de patrie în cultura română (1986), Românii în secolul XVIII. O bibliografie, I (1988), Jean-Louis Carra (1742-1793). Parcours d’un révolutionnaire (2000), Întâlniri cu istoria în secolul XVIII. Teme şi figuri din spaţiul românesc (2003), Cantemireştii. Aventura europeană a unei familii princiare din secolul al XVIII-lea (2010, 2013), Pagini de istorie culturală. Idei, mentalităţi, interferenţe (2012).

Doinei şi lui Dorin

Prefaţă la a doua ediţie

Depusă la Editura Meridiane înainte de 1989 şi apărută în 1990, la puţină vreme după ce mă despărţisem de ţară, cartea de faţă reprezenta şi un semn de rămas-bun: ea încorpora, prin forţa împrejurărilor, şi o parte din propria-mi sensibilitate la vârsta la care visam să experimentez o nouă manieră de reconstituire a trecutului. În locul unei istorii politice şi economice, al unei istorii sociale sau culturale, al istoriei domnitorilor şi a bătăliilor, am preferat să sondez lumea atitudinilor despre viaţă, dragoste şi moarte, lumea sentimentelor şi a ideilor sau pur şi simplu viaţa de zi cu zi, în simplitatea ei şi în culorile sumbre sau luminoase ale cadrului în care s-a petrecut. Nu mă aşteptasem ca tinerele generaţii de cititori să vibreze cu atâta interes la conţinutul ei, mai ales în contextul evenimentelor zbuciumate pe care lumea românească le trăia în acele momente. Semnele lor de apreciere mi-au adus cea mai profundă mulţumire – semne de apreciere greu de anticipat, date fiind condiţiile tipografice ale ediţiei din 1990. Nimeni n-a descris mai bine impresiile resimţite din acest punct de vedere decât regretatul erudit Virgil Cândea, plin de înţelegere la adresa conţinutului, dar nevoit să exclame, surprins de munca corectorilor şi a legătorilor: „Unde eşti tu, Antim Ivireanul (cel adesea citat în carte), ca să plângi degradarea tiparelor româneşti?”*1.

Nu poate exista o bucurie mai mare pentru autorul acestor rânduri decât aceea de a vedea, în sfârşit, opera trudei sale îmbrăcând noi veşminte editoriale, demne de exigenţele culturale de azi. Noua ediţie mi-a oferit ocazia de mult aşteptată de a corija unele erori de formă şi chiar de conţinut care s-au strecurat în prima ediţie, o ediţie apărută, după cum am spus, fără relectura mea. Recitind textul scris cu puţin peste 25 de ani în urmă, n-am putut evita tentaţia de a-l rescrie cu totul altfel în unele locuri, dar a trebuit să-mi înfrânez elanul: nu pentru că tema nu merită să fie tratată din nou, mai profund, ci pentru că mi se pare că eseul iniţial prezintă interes prin ceea ce este şi mi-am dorit să fie în momentul elaborării sale – un experiment provocator, capabil de a sintetiza tabloul de ansamblu al unei societăţi în aparenţele ei exterioare şi cu o parte din trăirile-i lăuntrice.

De atunci încoace, istoriografia temei s-a îmbogăţit în mod substanţial. Unele teme explorate în 1990 în paginile unui singur capitol au devenit între timp subiecte ale unor explorări mult mai aprofundate, dezvoltate în cărţi de bună calitate.

Pentru a nu priva cu totul cititorul de o privire retrospectivă asupra contribuţiilor apărute în acelaşi domeniu din 1990 încoace, doi tineri cercetători, Elena Bedreag (Institutul de Istorie „Nicolae Iorga”) şi George Neagoe (Institutul de Istorie şi Teorie Literară „George Călinescu”), au acceptat cu generozitate să aducă, în chip de postfaţă, referinţele ce se impuneau la actualitatea istoriografică. Le adresez aici mulţumirile mele, ca şi acelora care m-au ajutat la realizarea ilustraţiilor: Antoaneta Alexandru, Sorin Chiţu, Mădălina Lascu, Elena Lazăr, Claudiu Sfirschi-Lăudat, Mihai Ţipău. În fine, mulţumirile mele se îndreaptă spre prietenul meu Silviu Lupescu, directorul general al Editurii Polirom, şi spre Adrian Şerban, director editorial în cadrul aceleiaşi edituri, fără al căror interes cartea aceasta nu s-ar fi putut adresa acum noilor generaţii de cititori, ca şi domnişoarei Raluca Mihai şi domnului Valentin Piftor, a căror relectură finală a adus utile corecturi.

*1 Virgil Cândea, „Două acte de cultură”, în Academica, I, 1991, nr. 5, p. 6 (mulţumiri Ioanei Feodorov, care mi-a adus la cunoştinţă acest splendid text).

Argument

„Sensibilitatea şi istoria – un subiect nou. Nu cunosc cărţi în care să fie tratat, nici nu văd ca multiplele probleme pe care le implică să fie formulate undeva. Şi iată, deci (să-i fie iertat unui sărman istoric acest strigăt de artist) – iată, deci, un frumos subiect.”¹ Aşa îşi începea Lucien Febvre studiul ce avea să rămână un veritabil program pentru istoria mentalităţilor, stimulând eforturile de reconstituire a vieţii afective din vremurile trecute.

Fie-ne îngăduit să începem cu aceleaşi cuvinte, dintre care am ales şi titlul demersului prezent, ce se doreşte un sondaj în istoria sensibilităţii colective din veacul XVIII românesc – o istorie pregătită de o întreagă tradiţie istoriografică, dar pe care abia studiile recente au readus-o insistent în atenţie, odată cu reapariţia interesului pentru metodă.

Bilanţuri, deziderate şi pledoarii în acest domeniu au mai fost schiţate îndeosebi prin intermediul contribuţiilor de largi orizonturi datorate lui Alexandru Duţu², din cuprinsul lor observându-se că interesul pentru mentalităţi n-a răspuns unei „mode trecătoare”, ci unei reale curiozităţi de cunoaştere a istoriei din înseşi culisele ei sufleteşti, acolo unde s-au născut Iubirea şi Ura, Frica şi Curajul, Mila şi Cruzimea şi atâtea alte sentimente ce au însoţit faptele omeneşti şi le-au dat sens.

Să ne ferim de cuvinte prea mari înainte de a le preciza conţinutul. S-a văzut că şi ele au propria istorie ce ar putea servi drept un reper în plus în descifrarea universului mental. Este şi cazul „sensibilităţii” pe care o evocăm în cele ce urmează, despre care tot Lucien Febvre preciza: „Secolul XVIII – epocă triumfală a sensibilităţii atotstăpânitoare? Mai mult ca sigur! Dar eu revin la dicţionarul de Sinonime franceze al lui Girard […], un frumos rechizitoriu din 1780 împotriva acelei sensibilităţi plângăreţe şi copleşitoare care, fără îndoială, a acoperit o întreagă parte din secolul XVIII. Numai o parte, se vede bine, şi nu fără a provoca câteva reacţii fără violenţă, cu atât mai clarvăzătoare, de altfel, şi mai lipsite de iluzii”³.

Ideea în cauză n-a întârziat să-i ispitească pe istorici şi rodul preocupării lor se vede astăzi într-o vastă istoriografie, sugestivă şi pentru sensibilitatea autorilor. Pe această cale, sensibilitatea însăşi a fost mai bine definită în raport cu sensul ei în epocă, sens pe care marea Enciclopedie îl sugera limpede, evocând tendinţele armonizabile în modelarea ideală a fiinţei umane, astfel încât, „pe măsură ce spiritul dobândeşte mai multă lumină, inima dobândeşte mai multă sensibilitate”. Ideea a comportat şi alte conotaţii, capabile să facă din ea unul dintre „conceptele-cheie”, cel puţin în literatura şi filosofia franceză a secolului XVIII⁴. Mai mult, ea a înlesnit sondarea mentalităţilor, aflate atât de vădit sub al său semn.

Ceea ce a frapat în istoria lor, între hotarele unui singur veac şi la nivel european, a fost triumful „individualismului afectiv”, prin care Lawrence Stone definea „căldura şi autonomia secolului XVIII”⁵, „individualism” ce anunţa detaşarea de comportamentul tradiţional prin căutarea de către individ a unui nou ideal de fericire.

Elaborarea noului model de familie întemeiat pe libera alegere a partenerului de viaţă a fost doar una dintre numeroasele transformări ce au însoţit un atare proces. În desfăşurarea sa, sensuri noi a dobândit şi sentimentul erotic⁶, ca atâtea alte sentimente şi idei ce au participat la îmbogăţirea zestrei afective a omului modern.

Dar mutaţia înregistrată sub un astfel de unghi în secolul XVIII n-a avut pretutindeni aceeaşi pondere şi nici aceleaşi determinări, după cum în anumite regiuni nici nu s-au întrezărit semnele ei. În această diversitate, lumea românească a avut propriul curs, pe care ultimele contribuţii în domeniu n-au întârziat să-l evidenţieze.

S-a vorbit adesea despre criza de conştiinţă pe care românii au traversat-o în secolul XVIII. Înţelegerea fenomenului a fost întregită de istoria literară, care a surprins, din perspectiva scrisului, „drama individului ce se rupea de ordinea socială dominantă” şi trăia o acută duplicitate între „poza cotidiană şi atitudinea lăuntrică”⁷. O punte mai trainică spre intimitatea umană a fost oferită de lectura mesajului mental al artei, definită în secolul XVIII românesc drept o artă „cu chip dublu”⁸.

Cu asemenea concluzii, ne aflăm mult mai aproape de universul interior al societăţii, în a cărei turnură din epoca fanariotă s-a văzut pe drept cuvânt „o disociere de sensibilitate”⁹. În aceeaşi direcţie ne îndreptăm în paginile de faţă, înţelegând din capul locului termenul „sensibilitate” în accepţia sa actuală, aceea de „capacitate de reacţie afectivă; intensitate afectivă, emotivitate”¹⁰. Am amintit doar câteva repere ale unei realităţi, greu de cuprins în definiţie, în evoluţia ei de la un secol la altul. Conţinutul se va desluşi, poate, de-a lungul explorării care, repetăm, nu se doreşte a fi decât o incursiune în lumea ideilor şi sentimentelor pentru a reda tumultul vieţii de acum două veacuri.

Faţă de posibilul cititor al acestor rânduri suntem datori cu o primă explicaţie: de ce doar o incursiune, când tema e prea amplă şi gravă pentru a fi parcursă în modul indicat de acest termen? În parte, tocmai din acest motiv. Nu ne ferim să recunoaştem faza de „pionierat” a cercetării ce ar fi trebuit să opereze mai mult cu instrumentarul psihologiei colective, dar care continuă să fie tributară intuiţiei.

Pe lângă dificultăţile privitoare la metodă, se cuvin semnalate şi cele documentare, considerabil sporite într-o zonă în care scrisul a fost până târziu „ostracizat” de oralitate, iar aceasta s-a pierdut în muţenia timpului.

Istoria mentalităţilor a descoperit în schimb valoarea altor surse, mai ales a celor figurative, sugerate de studiile de istoria artelor şi de imagologie, care, alături de izvoarele documentare tradiţionale, au putut surprinde noi expresii ale marii sensibilităţi.

Atenţi la sugestiile lor, ne-am străduit să le valorificăm în beneficiul analizei, interzicându-ne din capul locului tentaţia însumării întregului material documentar şi simplificând, pe cât posibil, sistemul citării tuturor surselor consultate. Acest fapt ar părea cel puţin o pedanterie, după apariţia primului volum dintr-o bibliografie consacrată secolului XVIII românesc, bibliografie ce a constituit şi suportul documentar al lucrării de faţă¹¹. De altfel, n-am avut intenţia de a realiza un „repertoriu” de informaţii pitoreşti, ci – dacă nu sperăm prea mult – o suită de imagini care să cuprindă reflecţiile ce s-au desprins din modul în care trăiau şi simţeau oamenii într-un veac atât de disputat.

Conform unei opinii mai vechi, pusă în circulaţie încă de generaţia paşoptistă, secolul XVIII ar reprezenta cea mai sumbră epocă din istoria românilor, o epocă a stagnării sau chiar a degenerării, îndeosebi sub raportul moralităţii şi al conştiinţei de sine. Reconsiderarea sentinţei prea categorice a început încă de la finele veacului XIX (prin contribuţiile aduse de A.D. Xenopol, V.A. Urechia, N. Iorga ş.a.), fără a fi respinse întru totul vechile opinii şi prejudecăţi. În consecinţă, ne putem întreba şi azi dacă secolul XVIII a fost chiar atât de întunecat.

Călătoria în lumea formelor şi a culorilor dă mai curând impresia de luminozitate, prin cromatica vie a vestimentaţiei şi a cadrului obişnuit de viaţă. Ea rămâne, ce-i drept, o expresie exterioară, sugestivă totuşi pentru recompunerea tabloului epocii, pe care îl întregesc apoi luminile culturii, acelea ce i-au dat secolului – cel puţin în ultima parte a sa – şi numele. Asemenea lumini au răzbit până în sufletul societăţii, conlucrând la modelarea lui, în contact nemijlocit cu marile motive ale vieţii: iubirea, moartea ş.a. În fine, câteva dintre noile idei ale veacului, aflate în proces de evoluţie şi în gândirea românească, completează imaginea ce ar putea rezulta şi pentru care am ales doar câteva secvenţe, uneori sub forma decupajelor din anecdotica vieţii cotidiene.

Mărturisim astfel natura experimentală a cercetării, atât în legătură cu tema, cât şi cu încercarea realizării sale ca stil, naraţiune şi tip de anchetă. Menirea ei este, mai degrabă, tatonarea terenului pentru viitoarele explorări, oferind acum o schiţă provizorie şi incompletă, pe care alte cercetări o vor îmbogăţi cu siguranţă.

Societatea românească
într-un veac de răscruce

„Secolul fericirii”, cum a fost adesea văzut veacul XVIII în alte zone, nu s-a dovedit prea „fericit” în istoria românilor. Dimpotrivă, pentru locuitorii spaţiului carpato-danubian, această epocă a fost dintre cele mai apăsătoare ale existenţei lor. Stăpânirea străină, războaiele, jafurile şi amputările teritoriale, asuprirea socială, instabilitatea politică internă, precaritatea economică şi culturală etc. au făcut ca viaţa să pară aproape un calvar, în care traumatismele istorice lăsau arareori loc clipelor de linişte. Cum putea o asemenea realitate să procure motive de entuziasm?

Încă de la sfârşitul secolului XVII, cerul românesc a fost acoperit de nori negri. Îngrijorată de ascensiunea Porţii Otomane în Europa, lumea românească trăia o adâncă nelinişte, de care era cuprins şi Miron Costin când se întreba dacă, într-un context politic atât de agresiv, mai era posibilă salvarea ţărilor româneşti „sau vom pieri acum cu totul”¹.

În 1683, otomanii erau opriţi la porţile Vienei, fiind apoi siliţi să bată în retragere atât de repede, încât noii învingători n-au mai lăsat timp popoarelor de sub stăpânirea lor să-şi facă iluzii de libertate. În locul tuiurilor şi al Semilunii s-au înălţat pajurile Casei de Habsburg, anunţând instalarea noii dominaţii. Chiar şi Transilvania, în măsură să-şi menţină până atunci statutul de principat autonom, intrase în sfera ei de stăpânire, consolidată în 1711 prin pacea de la Satu Mare.

Pentru români mai cu seamă, noua stăpânire a avut urmări dintre cele mai grave. Diploma leopoldină din 4 decembrie 1691 perpetua legile anacronice, excluzându-i în continuare de la viaţa publică. Acceptarea „unirii” cu biserica Romei părea să ofere o cale de salvare – act capabil să asigure românilor recunoaşterea religiei lor ca „receptă”. Dar promisiunile şi iluziile s-au dovedit curând trădate, iar marea majoritate a celor care au acceptat compromisurile confesionale au cunoscut mai departe nedreptăţile naţionale. Inochentie Micu-Klein a plătit, până la moarte, cu un amar exil, curajul de a fi cerut drepturi care, după cum îi răspundea Dieta din 1744, nu se cuveneau niciodată clerului şi plebei valahe. Acelaşi curaj i-a ridicat la luptă pe Sofronie de la Cioara şi pe prozeliţii săi, gestul determinând armata imperială să îndrepte tunurile spre mănăstirile şi schiturile româneşti. Dar, mai cu seamă, marea răscoală a ţăranilor din 1784 şi Supplexul din 1791 au reamintit nedreapta condiţie naţională a românilor aflaţi sub stăpânirea austriacă. În ciuda preponderenţei numerice, ei nu dispuneau de o clasă conducătoare, puternică economic şi politic, nu beneficiau de funcţii publice însemnate şi nu ajungeau decât cu mari sacrificii la izvoarele instrucţiei şi ale culturii. Faptul se datora moştenirii unei vechi stări de lucruri, pe care stăpânirea habsburgică o perpetuase, exploatând-o în interes propriu. În conflictul permanent dintre stările privilegiate (reprezentate de naţiunile „admise”: nobilimea maghiară, secuii şi saşii) şi populaţia de rând a principatului (în majoritate românească), Curtea de la Viena s-a aflat mereu de partea celor dintâi, recunoscând în ele pivotul stăpânirii sale. Sub semnul unor asemenea adversităţi, viaţa românilor din Transilvania a fost, de-a lungul veacului XVIII, o luptă grea.

Situaţia nu era mai senină peste Carpaţi, în Principatele Române, asemuite pe drept cuvânt cu „două corăbii plutind pe o mare furtunoasă”². Acestea şi-au menţinut statutul politic internaţional, depunând eforturi pentru a rezista ascensiunii noilor puteri din zonă, deşi dominaţia Porţii crescuse considerabil. Chiar în 1711, când Casa de Habsburg îşi consolida stăpânirea în Transilvania, alt imperiu încerca să-şi înfăptuiască proiectele grandioase în răsăritul continentului: Rusia lui Petru cel Mare.

Încrezător în posibilitatea eliberării de sub dominaţia otomană, cu ajutorul puterii vecine, Dimitrie Cantemir încheiase tratatul de la Luţk, ce ar fi plasat Moldova sub suzeranitatea Romanovilor. Înfrângerea de la Stănileşti a risipit această perspectivă, dar tentativa a făcut ca neîncrederea şi vigilenţa puterii suzerane asupra Principatelor Române să sporească. Poarta a abandonat încă o dată ideea, vehiculată din nou scurt timp, a transformării lor în paşalâc. În schimb, s-a decis să instaleze principi mult mai fideli intereselor ei, aleşi de regulă din rândul clientelei dregătorilor fanarioţi din Istanbul, puţin legaţi de ţările peste care aveau să cârmuiască. Astfel începea aşa-numita „epocă fanariotă”, ale cărei premise puteau fi descifrate încă din veacul XVII.

Întărirea dominaţiei străine (habsburgică în Transilvania, otomană în Moldova şi Ţara Românească) era numai o caracteristică a epocii, având ca urmare directă, printre altele, trecerea unor ţinuturi româneşti de la o stăpânire la alta. Alături de Dobrogea, organizată în paşalâcul de Silistra în perioada precedentă, Poarta transformase în raia şi Hotinul (1713), pentru ca în 1718, prin pacea de la Passarowitz, să cedeze Casei de Habsburg Banatul, organizat în domeniu al Coroanei, aşa cum avea să ofere, pentru scurtă vreme (până în 1739), şi Oltenia. În continuă decădere, ea era nevoită să accepte apoi şi alte concesii teritoriale, lăsând Austria să ocupe o parte din nordul Moldovei (1775) şi cedând Rusiei teritoriul dintre Prut şi Nistru (1812).

Modificarea continuă a hotarelor şi uzurpările repetate de teritoriu erau aspecte dintre cele mai sumbre ale istoriei din veacul atât de frământat, aspecte care se leagă de un altul, nu mai puţin grav: războaiele purtate aproape fără întrerupere, ce au făcut din Principate un teatru nefast de operaţiuni militare, cu urmări dramatice pentru dezvoltarea şi viaţa societăţii.

S-ar putea spune că secolul XVIII începuse sub semnul zgomotelor de tun, mai întâi în Transilvania, cuprinsă de mişcarea curuţilor contra habsburgilor, mişcare ce a luat repede înfăţişarea unui adevărat război de eliberare din 1703 până în 1711. În anul 1711, alte operaţiuni militare, de astă dată împotriva Porţii, începeau în Moldova, unde, curând, aveau să intre oştile ruseşti. Înfrângerea lor în bătălia de la Stănileşti, pe Prut (8-12 iulie 1711), a deschis calea prădăciunilor turceşti şi tătărăşti, capabile să-l impresioneze adânc şi pe domnul Nicolae Mavrocordat: „Am pus piciorul în Moldova cea zguduită de grele suspine, stropind cu lacrimi pământul ei […]; casele le-am văzut, pe unele lipsite de locuitori, pe altele nimicite prin foc şi prefăcute în cenuşă; sfintele lăcaşuri cele mai multe din temelie răsturnate şi ajunse pradă turbării tătărăşti […]. Cum crezi că am fost atinşi, Prea Sfinte Părinte – îi scria el lui Hrisant Nottara –, printr-o aşa de prea amară privire? Până în fundul inimii am fost sfâşiaţi şi deodată scăldaţi în lacrimi, de mâhnire am fost rupţi…”³.

Situaţia Moldovei nu se ameliorase când, în acelaşi an, au pătruns în ţară trupele răzleţe din armata lui Carol al XII-lea, regele Suediei, căutând adăpost şi jefuind totul în cale. Tabloul unei societăţi mereu tulburată de oşti străine, de războaie şi prădăciuni devenea tot mai obişnuit în secolul XVIII.

După cinci ani, Principatele erau afectate de războiul austro-turc din 1716-1718, în timpul căruia „imperialii” intraseră în Ţara Românească, făcându-l prizonier pe domnul Nicolae Mavrocordat – tentativă repetată, fără acelaşi succes, şi în Moldova. Un nou război ruso-austro-turc avea loc în anii 1735-1739, afectând iarăşi Principatele Române, ocupate pe rând de oştile imperiilor beligerante. Pe lângă acestea, mai năvăliseră şi trupele turco-tătare care, neizbutind să pătrundă în Transilvania, au pustiit Ţara Românească, inclusiv capitala: „Ş-au prădat – scria Ion Neculce – târgul tot, cu mănăstiri cu tot, ş-au găsit mulţime de avere. Şi domnul n-au putut să isprăvească nimic, să nu-i lasă să prade”⁴.

Situaţia era la fel de nefericită în Moldova, ocupată de armatele ruseşti ale generalului von Münnich şi apoi de oştile otomane, explicându-se exclamaţia disperată a aceluiaşi cronicar: „Oh, oh, oh, săracă Ţară Moldovă şi Ţară Munteniască, cum vă pitreciţi şi vă dizmerdaţi cu aceste supărări, la aceste vremi cumplite şi fără de milă”⁵.

Nu trecuseră decât două decenii de la acest strigăt de deznădejde când s-a produs ultima incursiune a tătarilor în ţările româneşti (1758), „arzând, prădând şi robind ce le-au eşit înainte, de-au prăpădit beata ţară, robind mulţime de suflete, făcând ţării mari stricăciuni”⁶.

Între 1768 şi 1774, Principatele au devenit teatrul de operaţiuni al războiului ruso-turc. Armatele ruseşti au reuşit să ajungă până la Bucureşti, capturându-l pe domn şi instituind o administraţie în acord cu nevoile războiului. Pe lângă numeroase rechiziţionări şi încartiruiri forţate, teritoriul românesc a avut de suportat şi lupte grele, în timpul cărora unele localităţi au fost distruse şi numeroşi locuitori ucişi. Spectrul războiului lăsase, în consecinţă, urme adânci în starea de spirit, găsindu-şi ecoul şi într-o istorie rimată, ce deplângea imaginea dezolantă a ţării, în care:

Câmpii au rămas pustii

De cirezi, de herghelii.

Sate, oraşe frumoase

Toate până în pământ arse⁷.

Pacea de la Kuciuk-Kainargi (1774) n-a adus o perioadă de acalmie suficient de îndelungată. Chiar în 1774, armatele habsburgilor se instalaseră în nordul Moldovei, iar peste un deceniu reizbucnea războiul dintre puterile din zonă (1787-1792). Armatele otomane reuşiseră să pătrundă la început în Banatul Timişoarei, cedând treptat în faţa ofensivei puternice a habsburgilor şi ruşilor, care ocupaseră până în 1789 regiuni întinse din Ţara Românească, cu toată rezistenţa opusă de oastea lui Nicolae Mavrogheni. Alte bătălii, urmate de distrugeri de aşezări şi pierderi de vieţi omeneşti!

La acestea se adăugau, la cumpăna secolelor XVIII şi XIX, jafurile pazvangiilor în Ţara Românească. În fine, războiul dintre Poartă şi Rusia din 1806-1812 a dus, încă o dată, la ocuparea Principatelor de către puterea vecină şi la transformarea lor într-un teatru de operaţiuni militare.

Inaugurată şi desfăşurată sub semnul unor evenimente asemănătoare, „epoca fanariotă” se sfârşea, precipitată de izbucnirea mişcării greceşti de eliberare, Eteria, care a ales ca punct de pornire tot Principatele, ceea ce a atras apoi asupra lor represaliile sângeroase ale Porţii.

Socotind anii de pace şi anii de război, se observă lesne că lumea românească a trăit în veacul XVIII – până la 1821 – sub ameninţarea directă a armelor aproape 50 de ani! D’Hauterive avea dreptate când spunea: „În vreme de pace, Moldova este un târg pentru străini, în vreme de război, a fost şi va fi totdeauna o tabără şi un câmp de bătaie […]; o tabără – preciza tot el (şi constatarea e valabilă şi pentru Ţara Românească) –, dar o tabără deschisă din toate părţile”⁸.

Ar fi însă exagerat să vedem prezenţa trupelor străine numai prin prisma urmărilor negative. În umbra acestora au răzbit şi câteva raze senine, arta războiului îngăduind uneori vieţii drepturile ei. Aşa se face că, odată cu armele morţii, armatele de ocupaţie au adus şi ceea ce le putea asigura instrucţia şi desfătarea: spectacole de teatru, baluri, jocuri de cărţi etc., bine apreciate şi de unii locuitori ai Principatelor.

Nu numai războaiele şi ocupaţiile militare au influenţat viaţa societăţii româneşti. Dramele ei interne s-au dovedit cel puţin la fel de apăsătoare. Lupta pentru drepturi naţionale în Transilvania şi criza regimului politic din Principate au sporit tensiunea conflictelor şi dramatismul epocii. Înăuntrul arcului carpatic, o asemenea luptă surmonta rezistenţa sistemului cvasiconstituţional, admis şi bine apărat de stăpânirea habsburgică. În Principate, în schimb, lupta avea de înfruntat inerţia regimului politic, întreţinută de către Poartă pentru a-şi asigura un control mai puternic. Cu această intenţie au fost aduşi în scaun fanarioţii şi, din aceleaşi raţiuni, a fost întreţinută instabilitatea domniilor, izvor permanent de înavuţire pentru birocraţia constantinopolitană. Doar primii domni au avut parte de o perioadă relativ mai lungă de cârmuire, necesară „adaptării” noului regim şi, de asemenea, propriilor lor interese, pentru a se familiariza cu noile realităţi. Era cazul lui Nicolae Mavrocordat, domn în Moldova (1711-1715) şi apoi, o bună vreme, în Ţara Românească (1715-1716; 1719-1730), al lui Mihai Racoviţă (1715-1726) şi Grigore Ghica (1726-1733), domni în Moldova, şi al altora. Ulterior, fluctuaţia domnilor a devenit dezolantă, paralizând orice iniţiativă şi orice program de perspectivă. Relativ mai lungi s-au dovedit doar domniile lui Alexandru Ipsilanti (1774-1782), Constantin Moruzi (1777-1782), Ioan Caragea (1812-1818) şi Scarlat Callimachi (1812-1819), dacă le raportăm la domniile obişnuite din epocă, de 2-4 ani, dar şi de un an sau de câteva luni.

Guvernând în felul acesta, domnii fanarioţi erau „victimele providenţei”. Numirea în tron şi apoi mazilirea depindeau nu numai de puterea aurului, ci şi de capriciile sultanilor şi ale marilor viziri, într-un joc complicat de intrigi şi interese. Nimeni nu a surprins mai plastic dilemele unui asemenea cârmuitor decât Mihai Eminescu: „Urât de ţară, combătut în taină de către mai toţi boierii pământeni, năpăstuit de creditorii săi fideli, pus faţă cu iubirea de argint şi cu dispreţul miniştrilor turci; în luptă necurmată cu fanarioţii potrivnici din ţară şi din Constantinopol, un asemenea voievod e aruncat mereu la dreapta şi la stânga, doarme pe spini, umblă pe jăratec şi totdeauna îşi poartă viaţa în dinţi”⁹.

Domnii cârmuiau sub impulsul intereselor ce i-au adus la tron – mai ales cel de îmbogăţire –, în concordanţă, mai mult sau mai puţin, cu îndatoririle guvernării, realizările lor în această direcţie fiind inevitabil compromise de realităţile atât de schimbătoare. Ei veneau şi plecau însoţiţi de o întreagă suită de creditori, rubedenii şi credincioşi, dornici de funcţii şi înavuţire. Sfatul de înalţi dregători se schimba aproape cu fiecare nouă domnie, punând mereu autoritatea centrală sub semnul provizoratului. Epocă a „efemeridelor” – astfel se înfăţişau sub raport politic Principatele în veacul XVIII, descurajând iniţiativele şi orice scrutare a viitorului. Abia spre sfârşitul epocii, sub influenţa Luminilor, speranţele au renăscut, în contextul general al intensificării acţiunilor antiotomane şi al primelor eforturi pozitive privind ameliorarea statutului internaţional al Principatelor.

Jocul iluzoriu al puterii avea loc pe fondul unor structuri politice şi sociale de neclintit, ce oglindeau decalajele şi adversităţile din interiorul lumii româneşti, aspecte ce prelungeau vechi realităţi feudale, supuse prefacerilor, ritmului lent, dar progresiv al modernizării.

Diferenţiată prin putere economică, ranguri, origine etnică şi interese personale, boierimea polariza în continuare toate urzelile politice, la adăpostul sau împotriva Curţii, uneori sub protecţia puterilor vecine. Intrigile de alcov şi revoltele deschise sporeau tensiunea în societate, agitând peisajul vieţii cotidiene, mai ales în Principatele Române, unde conflictele se consumau pe fondul rivalităţii dintre boierimea pământeană şi fanarioţi. Aşa s-a întâmplat în 1759, când boierimea moldoveană, în frunte cu mitropolitul, a ridicat populaţia strânsă la Iaşi într-o zi de iarmaroc împotriva spătarului fanariot Stavarache: „Şi pornindu-să câteva mii de ţărănime, au mers la poarta curţii de au stătut, iar o samă au mers de s-au suit în clopotniţa Triisfetitelor şi au început a tragi clopotul cel mari […]. Iar spătarul se gătea de drum. Atunce prostime striga cu toţii: «Să ni daţi pe Stăvărache!». Şi puind toţi spatele în poartă, cu toate că ţine pe dinlăuntru, au început a năvăli. Iar turcii striga în limba lor: «gheri-gheri!». Iar norodul năvălie”¹⁰. Fanariotul atât de urât de pământeni a reuşit de astă dată să scape, găsindu-şi sfârşitul mai târziu, la Constantinopol. Alteori, intrigile interne au avut repercusiuni cumplite asupra acelora care le întreţineau, cum s-a văzut, cam în aceeaşi vreme, în Ţara Românească. În toiul unei ierni grele, în timpul domniei lui Constantin Racoviţă, boierii pământeni „au izgonit cu forţa pe boierii greci, […] încât multe din slugile lor erau cât pe-aci să îngheţe pe drum din pricina gerului prea aspru”. Pedeapsa din partea Porţii n-a întârziat să vină. Domnul i-a trimis pe boierii Văcăreşti în închisorea Famagusta de pe insula Cipru, unde unul dintre ei, Barbu Văcărescu, avea să moară. Episcopul de Râmnic a fost „legat în fiare” şi închis la mitropolie, iar Sandu Bucşănescu, „bătut de mai multe ori fără milă”, a fost întemniţat¹¹. Alţi boieri au plătit cu preţul vieţii opoziţia faţă de regimul fanariot şi tentativele de răsturnare din scaun a domnilor, cum s-a întâmplat cu Manolache Bogdan, mare vornic, şi Ioan Cuza, mare spătar, decapitaţi din porunca lui Constantin Moruzi în august 1778. În ciuda primejdiilor, boierimea a continuat să fie prezentă pe scena vieţii politice şi în culisele ei.

În Transilvania, multe dintre divergenţele interne s-au consumat în Dietă, prin disputarea chestiunilor de guvernare. Mult mai dramatică s-a dovedit, în schimb, lupta naţională, întreţinută de aspiraţia românilor de a dobândi locul cuvenit în rândul „naţiunilor” recunoscute ale Principatului.

Conflictele din interiorul societăţii angajau şi alte straturi sociale: lumea clericală, de exemplu, în Principatele Române – iritată de infiltrarea masivă a clerului grecesc în ierarhia bisericească –, dar mai ales în Transilvania, unde religiile „recepte” îşi disputau acut preponderenţa, conlucrând doar în lupta împotriva Bisericii Unite şi a Bisericii Ortodoxe.

Contradicţiile sociale au înăsprit cel mai mult tensiunile interne. Faptul s-a văzut în timpul răscoalei din 1784 şi al mişcării revoluţionare din 1821, acestea fiind cele mai impresionante acţiuni împotriva ordinii feudale, capabile să instaleze teama în rândul autorităţilor şi al claselor dominante. Imaginea unei societăţi aflate în criză în secolul XVIII e sugerată şi de alte aspecte, rod al conjuncturii internaţionale şi al realităţilor interne. Nu era, desigur, singurul moment de grea cumpănă din istoria românilor. Mai mult decât atât, dramatismul adesea invocat n-a fost caracteristic doar lumii româneşti, fie doar în comparaţie cu statele vecine. Ţările sud-dunărene dispăruseră de mult de pe harta Europei, fiind transformate în paşalâc. Ungaria cunoscuse acelaşi destin, intrând de la sfârşitul secolului XVII sub stăpânirea habsburgilor. În veacul XVIII, avea să se prăbuşească marele regat al Poloniei, împărţit succesiv între Prusia, Rusia şi Austria. Doar Moldova şi Ţara Românească şi-au menţinut fiinţa statală, fiind singurele state care au continuat să beneficieze de un statut internaţional deosebit, oricât de mult s-a adâncit dominaţia otomană.

În aceste condiţii, veacul XVIII a cunoscut mutaţii ce i-au conferit un loc aparte în trecutul românilor. Exceptând accidentele istorice din desfăşurarea sa şi adesea chiar în ciuda lor, societatea a făcut paşi însemnaţi în direcţia modernizării. Persistenţa structurilor feudale rămânea o realitate incontestabilă, peste care semnele înnoirii şi-au pus treptat şi ascendent amprenta. În pofida aparentei integrări în tradiţiile istorice autohtone, domniile fanariote au grăbit criza vechilor instituţii.

Se ştie că înalţii dregători cârmuiau Principatele în virtutea unui sistem de exploatare, răspunzând nevoilor crescânde ale Porţii, la care se adăugau şi propriile interese de îmbogăţire. Un asemenea sistem avea de înfruntat mai întâi atotputernicia boierimii, interesată de exploatarea ţăranului în propriul folos. Dar el se izbea şi de deficienţa mecanismului de percepere a dărilor, aflat adesea la bunul-plac al slujbaşilor, fiind greu de controlat şi cu atât mai greu de suportat de către contribuabili. Fuga acestora din urmă de pe moşii constituia singura modalitate de evaziune, acest lucru făcând ca oamenii liberi cu învoială să ajungă adesea în condiţia unor „desţăraţi”, potrivit documentelor vremii. Lipsiţi de mijloacele de apărare oferite de solidaritatea tradiţională a unei obşti în curs de disoluţie, ei erau incapabili să opună rezistenţă de durată altfel decât prin judecăţi la Divan, fugă sau haiducie. Între acestea, îndeosebi fuga devenise un veritabil simptom de criză, cunoscând proporţii dramatice şi consecinţe psihice din cauza ruperii de „starea şi orânduiala noastră cea strămoşească”¹², după cum se exprimau cei în cauză.

Confruntându-se cu asemenea situaţii, domnii au căutat soluţii. Între ele, măsura cea mai însemnată a fost abolirea şerbiei şi reglementarea raporturilor dintre stăpânii de pământ şi ţăranii clăcaşi, operă a domniei lui Constantin Mavrocordat prin care relaţiile sociale erau eliberate – cel puţin teoretic – de o puternică stavilă feudală în dezvoltarea lor. Măsura echivala cu un adevărat „act revoluţionar” în relaţiile sociale şi în conştiinţa vremii, anticipând reformele similare din estul Europei. Patenta lui Iosif al II-lea privind desfiinţarea iobăgiei din Transilvania se înscria în acelaşi amplu program reformator, în acord cu transformările din straturile de jos ale societăţii şi cu tendinţa de modernizare a structurilor sociale din întregul spaţiu carpato-dunărean.

În procesul respectiv erau antrenate, mai mult sau mai puţin, şi alte clase sociale, între care nobilimea – interesată de economia de schimb – dovedise o remarcabilă acomodare la nou, jucând în multe privinţe rolul revoluţionar rezervat în Apus burgheziei. Spre finele veacului, ea devenise în Moldova şi Ţara Românească purtătoarea de cuvânt a celor mai progresiste idealuri ale vremii (alegerea domnilor pământeni, reformarea Principatelor, unirea sau chiar independenţa lor etc.).

Peisajul unei societăţi în transformare era cu mult mai bogat şi mai nuanţat decât l-am putut schiţa aici. Să amintim lumea târgurilor şi a oraşelor, angajată mai repede în noua reţea a economiei precapitaliste, în cuprinsul căreia se distingea mai ales burghezia românească din Transilvania. Să amintim, de asemenea, contribuţia intelectualităţii, în continuă afirmare prin ponderea sa socială şi idealul său politic şi cultural în slujba progresului naţional. Să amintim şi rolul clerului, un rol de prim rang în redeşteptarea culturală şi în programul de luminare a maselor.

Metamorfoza claselor sociale era doar o consecinţă a mutaţiilor din economie, în cuprinsul căreia agricultura deţinea în continuare ponderea cea mai mare. Natura se dovedise generoasă cu pământul românesc: cei mai mulţi dintre călătorii veacului au avut ocazia să se convingă de o asemenea realitate. Cu toate acestea, cultura cerealieră şi creşterea animalelor erau departe de a corespunde posibilităţilor. Instituirea monopolului otoman – consecinţă directă a dominaţiei Porţii – se dovedea a fi o piedică în calea dezvoltării economice a Principatelor, descurajând orice iniţiativă în domeniu. Aşa se explică persistenţa tehnicilor agricole rudimentare, productivitatea redusă şi dimensiunile restrânse ale terenului cultivabil. Agricultura era mai avansată doar în Transilvania, unde, în 1769, apărea şi prima societate de profil agricol, menită să încurajeze iniţiativele şi să pregătească specialişti.

Cerealele cultivate erau aceleaşi ca în perioada precedentă: grâul, cerut în cote sporite de Poartă, meiul, a cărui producţie se afla în scădere, fiind înlocuit tot mai mult cu porumbul, ovăzul, secara. Cartofii, cultivaţi în Transilvania de la mijlocul secolului XVIII, apoi şi în Principate, reprezentau o noutate. În general, producţia cerealieră n-a înregistrat totuşi înnoiri deosebite. Destinată în primul rând consumului intern şi cerinţelor Porţii (în cazul Principatelor), ea începea să răspundă şi nevoilor pieţei, semn încă destul de timid al disoluţiei economiei domeniale şi al îndreptării ei către relaţiile marfă-bani.

Spre nevoile pieţei se îndreptase şi creşterea vitelor, sector predominant al economiei agrare. La aceasta a contribuit şi faptul că monopolul Porţii excepta, din motive confesionale, anumite produse de carne, astfel încât negoţul lor s-a dezvoltat nestingherit.

Semnele înnoirii au pătruns, de asemenea, în domeniul meşteşugurilor şi, în general, al vieţii industriale, ale cărei începuturi timide se plasează tot în secolul XVIII, odată cu apariţia primelor manufacturi în domeniul textilelor, în cel alimentar, al hârtiei ş.a. Ceea ce documentele vremii numeau „fabrici” erau în realitate ateliere (de postav – la Pociovalişte, Chipereşti, Sadu; de sticlă – la Holboca, Vlădeni; de hârtie – la Braşov, Fundenii Doamnei pe Colentina, Ciorogârla ş.a.) unde se folosea munca salariată (de la 15 la 100 de lucrători), astfel deschizându-se încet calea relaţiilor capitaliste. Şi în acest sens, provinciile româneşti de sub stăpânirea habsburgică erau mai avansate. La Oraviţa, primele furnale metalurgice se înălţau încă din 1718, urmate de cele de la Dognecea, Bocşa şi din alte localităţi, fără a mai aminti mineritul şi extracţia petrolului, ce absorbeau forţe sporite de lucrători.

Turma pe care a luat-o societatea românească din secolul XVIII este şi mai vizibilă în viaţa culturală. Câteva realităţi jalonează indiscutabil evoluţia ei.

Epoca începuse sub semnul crizei marilor valori. Faptul s-a văzut îndeosebi în primele decenii, când comparaţia cu perioada precedentă era la îndemâna multora, ceea ce explică deziluzia lor la gândul că „oamenii cei învăţaţi au căzut”. La dispariţia pleiadei de cărturari (din care făcuseră parte Dosoftei, Miron Costin, Dimitrie Cantemir, Antim Ivireanul, Constantin Cantacuzino ş.a.) s-au adăugat privaţiunile curente ale unei culturi vitregite de tipografii particulare, presă, teatre, saloane literare etc.

Încă un element al amintitei crize a fost implantarea ascendentă a culturii străine, ceea ce a întreţinut o anume bipolaritate a vieţii culturale, gravitând, la un capăt, în jurul Curţii domneşti şi al marilor instituţii academice şi, la celălalt capăt, în jurul focarelor tradiţionale de cultură din preajma mănăstirilor. Asemenea realităţi au marcat puternic dialogul dintre tradiţie şi înnoire. Era aproape de la sine înţeles ca oamenii secolului care îşi asumaseră idealul Luminării să privească altfel şi rostul culturii în viaţa societăţii. Considerată până atunci doar un apanaj al lumii bisericeşti, ea începea să fie preţuită ca factor esenţial în formarea personalităţii umane, în genere. Hrisovul lui Ioan Teodor Callimachi (1759) proclama că „podoaba cea mai mare a lumii este omul, iar a omului, învăţătura”, preamărind rolul şcolii, „cuibul înţelepciunilor, grădina iscusitelor meşteşuguri, izvorul învăţăturilor, glasul celor de demult, care buciumă adevărul”¹³. Nu întâmplător, asistăm la progresul învăţământului. Numărul şcolilor de la oraşe şi sate a sporit. Învăţământul, în genere, a fost privit cu mai mult respect, în răsplătirea boierimii cu funcţii în stat invocându-se – cel puţin de formă – „averea procopselii” celor în cauză¹⁴.

Odată cu reconsiderarea şcolii, a crescut şi rolul cărţii, ca element de seamă al comunicării dintre oameni. Cifrele vorbesc de la sine despre noul ei impact în epocă. Faţă de tipăriturile din veacurile XVI-XVII, cu tiraje între 100 şi 500 de exemplare, cele din veacul XVIII au avut până la 500-1.000 de exemplare, depăşind spre sfârşitul secolului limita din urmă – ajungând adesea până la două-trei mii de exemplare. Faptul dovedea gustul pentru lectură, ca desfătare a minţii, într-o relaţie pe care un cititor o surprindea în termeni simpli şi clari: „de-ţi va fi mintea curată, atuncea şi cartea poţi să o înveţi cum se cade”¹⁵.

Receptată cu interes în mediile boiereşti sau bisericeşti, cartea a ajuns totodată în atenţia altor categorii sociale. Îi avem în vedere şi pe locuitorii satelor, care au participat la actul de cumpărare a cărţii, dovedind exemplara solidaritate a obştii în jurul aspiraţiilor de ordin spiritual.

În strânsă legătură cu prestigiul cuvântului scris, însăşi oralitatea şi-a îmbogăţit mesajul, cum s-a văzut din „arhitectura” textului tipărit, atât de sensibil la rigorile lecturii „cu voce tare”¹⁶. Cuvântul tipărit lua astfel calea oralităţii prin lectura în public, instilându-se în mijlocul lumii neştiutoare de carte.

Un fapt interesant, de curând scos în relief, este că secolul XVIII a produs şi un alt mod de percepere vizuală a realităţii, ilustrat de preferinţa pentru imaginea „votiv-decorativă”¹⁷.

Amintind asemenea realităţi, nu uităm imensa ignoranţă ce continua să greveze puternic comportamentul societăţii, la toate nivelurile. Ea trebuie văzută nu doar ca o realitate predominantă, ci şi ca motiv hotărâtor al iniţiativelor ce au premers ampla acţiune iluministă de la sfârşitul secolului XVIII, continuată mult mai viguros în perioada următoare.

Dar Iluminismul nu este decât ultima şi cea mai însemnată consecinţă a întregii efervescenţe spirituale a secolului. Până la triumful său, peisajul cultural a cunoscut şi alte aspecte, marcate de influenţa spirituală a ortodoxismului ce a recomandat ataşament faţă de tradiţie, dar – fapt interesant – nu în sensul revenirii la ea sau al cantonării în aceasta, ci în cel al continuării ei prin multiplicarea iniţiativelor cărturăreşti. Aşa se explică de ce, în istoria românilor din această epocă, ortodoxismul s-a întâlnit cu Iluminismul de aceeaşi parte a baricadelor, susţinând efortul de asanare a decalajului cultural şi de „luminare” a poporului, efort datorită căruia ultima parte a veacului XVIII s-a transformat într-o etapă a marilor înnoiri, prin apariţia formelor moderne de viaţă intelectuală: presă, teatru, societăţi literare ş.a.

Mutaţia respectivă nu mai era consecinţa strădaniei unei elite de savanţi, ca la finele secolului XVII, ci rodul eforturilor conjugate ale unei cărturărimi de condiţie modestă – de unde n-au lipsit unele vârfuri –, care a preluat datoriile spirituale de îndată ce „oamenii cei învăţaţi au căzut”. Această cărturărime, clericală sau laică, a asigurat nu doar continuitatea culturii, ci şi un anume sens „mai democratic” al acesteia. Astfel încât, „măsurând distanţa ce separă structura mentală a elitei de la începutul secolului XVIII de mentalitatea primilor ani ai secolului următor, pot fi constatate atitudini semnificative şi un utilaj mental în măsură să colaboreze la definirea lumii moderne în termeni naţionali”¹⁸. Este o concluzie potrivită pentru sensul tuturor transformărilor parcurse de români în secolul XVIII. Ele au influenţat în mod corespunzător gândirea şi sensibilitatea oamenilor, le-au imprimat o mai puternică forţă de coeziune spirituală, transformată în acţiune socială şi politică, apropiind energiile în marele proces al construcţiei identităţii naţionale moderne.

Note

Abrevieri

ARMSI = Academia Română. Memoriile Secţiunii Istorice

AARMSI = Analele Academiei Române. Memoriile Secţiunii Istorice.

AIIAI = Anuarul Institutului de Istorie şi Arheologie „A.D. Xenopol”

AIIN = Anuarul Institutului de Istorie Naţională

BAR = Biblioteca Academiei Române

BCMI = Buletinul Comisiunii Monumentelor Istorice

BOR = Biserica Ortodoxă Română

BRV = Ioan C. Bianu, Nerva Hodos, Bibliografia românească veche, I-IV, Bucuresti, Editura Academiei române, 1903-1944.

Conv. lit. = Convorbiri literare

ms. = manuscris

NEH = Nouvelles Études d’histoire

RA = Revista Arhivelor

RdI = Revista de istorie

RESEE = Revue des études sud-est européennes

RI = Revista istorică

RIAF = Revista pentru istorie, arheologie şi filologie

RIR = Revista istorică română

RRH = Revue roumaine d’histoire

SAI = Studii şi articole de istorie

SCIA = Studii şi cercetări de istoria artei

SMIMed = Studii şi materiale de istorie medie

Argument

1. Apud Alexandru Duţu, Dimensiunea umană a istoriei, Ed. Meridiane, Bucureşti, 1986, p. 118.

2. Idem, Eseu în istoria modelelor, Ed. Ştiinţifică, Bucureşti, 1972; Idem, Literatura comparată şi istoria mentalităţilor, Ed. Univers, Bucureşti, 1982.

3. Idem, Dimensiunea umană…, p. 134.

4. Frank Baasner, L’Amour, l’Esprit et le Cœur: les origines de la «Sensibilité» des Lumières au XVIIe siècle, în Papers on French Seventeenth Century Literature. Textes et Images, XIV, 1987, No. 26, p. 236; Idem, The Changing Meaning of «Sensibilité» în Studies in Eighteenth. Century Studies, XV, ed. O.M. Brack Jr., University of Wisconsin Press, Madison, 1985, p. 77.

5. Lawrence Stone, The Family, Sex and Marriage in England. 1500-1800, „Weidenfeld and Nicolson”, London, 1977, p. 8.

6. Jean H. Hagstrum, Sex and Sensibility. Ideal and Erotic Love from Milton to Mozart, University of Chicago Press, 1980, p. 3; Peter Wagner, Eros Revived. Erotica of the Enlightenment in England and America, „Secker et Warburg”, London, 1988.

7. Paul Cornea, Originile romantismului românesc, Ed. Minerva, Bucureşti, 1972, p. 158.

8. Răzvan Theodorescu, Civilizaţia românilor între medieval şi modern, vol. II, Ed. Meridiane, Bucureşti, 1987, pp. 120 şi urm.

9. Dan A. Lăzărescu, Imaginea României prin călători, vol. I, Ed. Sport-Turism, Bucureşti, 1985, p. 41.

10. Dicţionarul limbii române moderne, Ed. Academiei, Bucureşti, 1958, p. 761.

11. Ştefan Lemny, Românii în secolul XVIII. O bibliografie, Universitatea „Al.I. Cuza”, Iaşi, 1988.

Societatea românească într-un
veac de răscruce

1. Miron Costin, Opere, ed. P.P. Panaitescu, ESPLA, Bucureşti, 1956, p. 48.

2. Anton Maria del Chiaro, Revoluţiile Valahiei, trad. de S. Cris-Cristian, „Viaţa Românească”, Iaşi, 1929, p. 80.

3. N. Iorga, Scrisori domneşti, Vălenii de Munte, 1912, p. 171.

4. Ion Neculce, Opere, ed. G. Ştrempel, Ed. Minerva, Bucureşti, 1983, p. 791.

5. Ibidem, p. 804.

6. Cronici moldoveneşti, ed. Aurora Ilieş, Ioana Zmeu, Ed. Minerva, Bucureşti, 1987, p. 81.

7. Cronici şi povestiri româneşti versificate, ed. Dan Simonescu, Ed. Academiei, Bucureşti, 1967, p. 128.

8. D’Hauterive, Memoriu asupra vechei şi actualei stări a Moldovei, Bucureşti, 1902, pp. 223, 227.

9. Eminescu – Sens, timp şi devenire istorică, ed. Gh. Buzatu, Şt. Lemny, I. Saizu, Universitatea „Al.I. Cuza”, Iaşi, 1989, p. 730.

10. Cronici moldoveneşti, pp. 86-87.

11. Ibidem, pp. 721-723.

12. Th. Codrescu, Uricariul, vol. VI, Iaşi, 1875, p. 373.

13. Ibidem, vol. I, ed. a II-a, pp. 67, 73.

14. Ibidem, pp. 74-75.

15. N. Iorga, „Istoria ţării prin cei mici”, în RI, VII, 1921, p. 54.

16. Ion Istrate, Barocul literar românesc, Ed. Minerva, Bucureşti, 1982, p. 154.

17. Răzvan Theodorescu, op. cit., vol. II, pp. 122-123.

18. Pompiliu Teodor, Interferenţe iluministe europene, Ed. Dacia, Cluj-Napoca, 1984, p. 246.