Dorin Tudoran

EU, FIUL LOR

DOSAR DE SECURITATE

Ediţie îngrijiă şi prefaţă de Radu Ioanid

Postfaţă de Nicolae Manolescu

Editura Polirom

2010

© 2010 by Editura POLIROM

Document - colecţie iniţiată de Andrei Pippidi.

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, B-dul I.C. Brătianu nr. 6, et. 7, ap. 33, O.P. 37;

P.O. BOX 1-728, 030174

ISBN eBOOK: 978-973-46-2062-3

ISBN: 978-973-46-1708-1

Redactor: Ioana Aneci

Coperta: Carmen Parii

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Dorin Tudoran (n. 30 iunie 1945, Timişoara). Absolvent al Facultăţii de Limba şi Literatura Română a Universităţii din Bucureşti, promoţia 1968. Este director al programului Democracy Fellows la World Learning, Washington, DC, Statele Unite. Cărţi de poezie: Mic tratat de glorie (1973), Cîntec de trecut Akheronul (1975), O zi în natură (1977), Uneori, plutirea (1977), Respiraţie artificială (1978), Pasaj de pietoni (1978), Semne particulare (antologie, 1979), De bună voie, autobiografia mea (1986), Ultimul turnir (antologie, 1992), Optional Future (1988), Viitorul Facultativ/Optional Future (1999), Tînărul Ulise (antologie, Polirom, 2000). Cărţi de publicistică: Martori oculari (în colaborare cu Eugen Seceleanu, 1976), Biografia debuturilor (1978), Nostalgii intacte (1982), Adaptarea la realitate (1982), Frost or Fear? On the Condition of the Romanian Intellectual (traducere şi prefaţă de Vladimir Tismăneanu, 1988), Onoarea de a înţelege (antologie, 1998), Kakistokraţia (1998), Absurdistan. O tragedie cu ieşire la mare (Polirom, 2006). Pentru cărţile sale, autorul a primit Premiul Uniunii Scriitorilor (1973, 1977, 1998), Marele Premiu al Asociaţiei Scriitorilor Profesionişti – ASPRO (1998), Premiul Uniunii Scriitorilor din Republica Moldova (1998), Premiul revistei Cuvîntul – „Superlativele anului” (1998). De asemenea, i s-au decernat Premiul Special al Uniunii Scriitorilor (1992) şi Premiul ALA (2001). În anul 2010, a fost distins cu Premiul Naţional de Poezie „Mihai Eminescu” pentru Opera Omnia.

Notă asupra ediţiei

Volumul de faţă conţine o selecţie din documentele de urmărire informativă a lui Dorin Tudoran din perioada 1982-1985. Cu modificări minore, structura cărţii respectă ordinea documentelor aflate în 5 dintre cele 18 volume, cît însumează dosarul lui Dorin Tudoran creat de Direcţia Securităţii Statului (DSS), aşa cum au fost ele depozitate în arhiva DSS CID şi, ulterior, transferate în arhiva CNSAS de către SRI şi SIE. Deşi, oficial, lui Dorin Tudoran i s-a deschis dosar de urmărire informativă în 1982, cele 9.852 de file recuperate din dosarul său de Securitate indică faptul că era urmărit informativ încă din anul 1976, cînd apare şi prima transcriere a unei convorbiri telefonice.

Din economie de spaţiu, au fost eliminate documentele identice aflate în duplicat şi a fost integral lăsat deoparte conţinutul a 11 volume care conţin fotocopiile corespondenţei interne şi internaţionale, transcrierea convorbirilor telefonice interne şi internaţionale şi majoritatea notelor de filaj. Documentele care nu apar în această carte vor fi publicate în volume separate.

Au fost selecţionate cu precădere planuri de măsuri, rezoluţii şi rapoarte ale şefilor DSS privindu-l pe Dorin Tudoran, corespondenţa dintre diversele unităţi DSS în legătură cu acesta, note informative şi rapoarte ale informatorilor şi surselor DSS, precum şi… unele dintre poeziile lui Dorin Tudoran interceptate de DSS.

Cititorul va regăsi la începutul fiecărui document o menţiune privind modul de redactare: „document olograf”, „document dactilografiat de uz curent”, „document dactilografiat cu maşină cu litere obişnuite şi cu interspaţii pentru nume proprii scrise de mînă”, „document dactilografiat cu maşină IBM cu litere mari”, „document dactilografiat cu maşină IBM cu litere mari şi cu interspaţii pentru nume proprii scrise de mînă”, „document olograf ultraconfidenţial caligrafiat în tuş”. Aceste menţiuni sînt utile pentru a înţelege importanţa pe care ofiţerii de Securitate au acordat-o documentelor din dosarele lui Dorin Tudoran şi gradul de confidenţialitate a acestor documente.

De exemplu, un document dactilografiat la maşină IBM cu litere mari şi cu interspaţii pentru nume proprii scrise de mînă era destinat exclusiv conducerii DSS şi Cabinetului 1 (Nicolae Ceauşescu), în timp ce un document olograf, caligrafiat în tuş, era prezentat numai şefului statului.

Şi la notele ofiţerilor adăugate la sfîrşitul documentelor (N.B., N.L. sau N.O.) s-a menţionat modul de redactare („notă olografă” sau „notă dactilografiată”).

Sînt publicate separat, în anexe, cîteva documente considerate utile pentru a înţelege rolul lui Dorin Tudoran şi istoria dosarului său. Este de asemenea reprodusă o organigramă a DSS care va facilita înţelegerea rolului şi ponderii unităţilor Securităţii care s-au ocupat – separat şi de cele mai multe ori în cooperare – de urmărirea lui Dorin Tudoran.

Greşelile de ortografie sau gramaticale din documente le aparţin autorilor acestora. Ele au fost lăsate deliberat necorectate pentru a respecta integritatea documentelor.

Multe nume din documente şi în special cele ale ziariştilor străini sînt scrise greşit. În aceste cazuri s-au introdus note de subsol cu grafia lor corectă.

Radu Ioanid

„Surprinzătoarea sa tresărire m-a făcut să caut în bibliotecă date despre viaţa şi activitatea lui Dorin Tudoran. Nu de alta, dar habar n-aveam ce făcuse şi ce dresese proaspătul Sfînt Gheorghe al anticomunismului carpatin. Şi am descoperit că are toate datele pentru a fi suspectat ca un disident fabricat de Securitate pentru a fi trimis în Occident. […] Acum, cînd ştiu multe lucruri despre Dorin Tudoran, am toate motivele să cred că nu întîmplător a sărit ca ars cînd am cerut desecretizarea în regim de urgenţă a tuturor disidenţilor.”

Ion Cristoiu, „Pe cînd dosarul lui Dorin Tudoran?”, Jurnalul Naţional, 25 septembrie 2006

„NICOLAE DRAGOŞ, ION LĂNCRĂJAN, ION CRISTOIU, ARTUR SILVESTRI sînt de părere că păstrarea lui DORIN TUDORAN ca membru în Consiliul Uniunii Scriitorilor şi ca membru al Uniunii este un fapt negativ care va incita şi pe alţii să treacă la acte protestatare şi diversioniste, încurajaţi de faptul că lui DORIN TUDORAN nu i se întîmplă nimic. […] Dacă DORIN TUDORAN a comis actul de trădare, apreciază PAUL ANGHEL, ION LĂNCRĂJAN, ION GHEORGHE, atitudinea biroului Uniunii Scriitorilor este şi mai dăunătoare pentru breasla scriitorilor întrucît biroul, prin hotărîrile pe care le ia, exprimă linia oficială, de partid, în cultura românească.”

Ministerul de Interne, Departamentul Securităţii Statului, Securitatea Municipiului Bucureşti, Serviciul 120, strict secret, 14 aprilie 1983

„Din discuţiile purtate cu M.B. de la Suplimentul literar al Scînteii Tineretului privind starea de spirit a scriitorilor în prezent s-au desprins următoarele: [...] prin modul în care a tratat cazul, biroul Uniunii nu dă dovadă de slăbiciune ci de solidaritate cu disidenţa pe care vrea s-o creeze Tudoran. Mihai Ungheanu, Ion Cristoiu, Artur Silvestri sînt de părere că această conducere a Uniunii nu mai poate lua hotărîri care să servească politica partidului, s-a compromis în faţa scriitorilor şi deci trebuie schimbată, căci altfel cultura românească se sufocă.”

Notă-raport, document olograf, Direcţia Securităţii Statului, Securitatea Municipiului Bucureşti, 122/CS/5.04.1983

„– Prin posibilităţile existente în sectorul redacţional se vor publica articole care să combată afirmaţiile tendenţioase ale lui «TUDORACHE».

– Răspund U.M. 0610 şi U.M 0800/S.”

Ministerul de Interne, Departamentul Securităţii Statului, nr. 0047482, 8 aprilie 1983, strict secret, ex. nr. 1, Plan de măsuri privind pe scriitorul „TUDORACHE”. Se aprobă: Secretar de Stat, general-locotenent: Iulian Vlad

„În prezent, lezat de faptul că nu i s-a publicat un material în replică la articolele apărute în revista «Luceafărul» şi «Suplimentul literar» al «Scînteii Tineretului», care au luat atitudine critică împotriva sa, intenţionează să trimită la postul de radio «Europa liberă» o bandă magnetică înregistrată pe care să expună toată situaţia sa, pentru a fi radiodifuzată. ”

Notă, 373/635, NM, maior Ciubotă Traian

Eu, fiul lor
Preambul & Concluzie

Iată singura carte pe care nu ar fi trebuit să o scriu. Era suficient că am trăit-o. De fapt, nu eu am scris această carte – ea m-a scris pe mine. În două rînduri. Prima oară – cînd am fost personajul ei. Pe atunci mi se spunea „obiectivul”, „elementul”, „duşmanul poporului” etc. Cînd era nevoie de etichetă, eram introdus drept „TUDORACHE”. Da, aşa, cu majuscule, căci pentru Ei, nu uitaţi, cel mai important capital era Omul. Mă grăbesc să adaug – Omul Nou, produsul definitiv al muncii Lor pe această lume. Tot ce nu se potrivea în saboţii de fontă, salopeta de beton şi conştiinţa de mucava a Omului Nou nu mai era om. Era duşmanul poporului, al realizărilor Omului Nou. Aşa am ajuns, din Tudoran, „TUDORACHE”.

A doua oară am fost scris de această carte cînd am plonjat în oceanul de otravă căruia credeam că-i pot face faţă cu umor. Acum ştiu – nimeni nu poate avea suficient umor spre a ieşi teafăr din impactul cu 10.000 de valuri de fiere. Te afli în faţa unui monstru imens, ce se dezvoltă prin sciziparitate – în locul tentaculului tăiat, cresc zece. Pînă nu moare dinăuntru, de dinafară fiara nu poate fi înfrîntă. Şi, de dinăuntru, fiara n-a murit. Şi-a schimbat doar culoarea cernelii paralizante pe care o aruncă asupră-ne. Atît. Noi, nişte fraieri, suntem înfrînţi din nou. Dar, cum, pe lîngă a fi fraieri, suntem şi orgolioşi, cînd ne uităm în oglindă, ne vedem învingînd. Hotărît lucru, calitatea oglinzii lasă foarte mult de dorit. Ori – mai ştii? – poate ne cam lasă ochii, obosiţi de atîtea metarealităţi mişcătoare.

N-aş vrea să văd pe nimeni străbătînd sute de pagini pentru a se dumiri dacă această carte ajunge ori nu la vreo concluzie. Iat-o: cei care s-au bucurat de o atenţie specială a Securităţii n-au avut viaţă. Li s-a părut că o au. Mai presus de orice, viaţa este viaţa privată. Cîtă viaţă privată, atîta viaţă. Restul este erzaţ. Înlocuitor de viaţă, pe modelul înlocuitorilor de cafea. Atît ni s-a îngăduit.

Hîrtiile spun că, începînd cu mijlocul anilor ’70, viaţa mea privată a dispărut. În finalul operaţiunii, am devenit altcineva. Pentru mulţi, sînt şi astăzi acel altcineva. Pe unii îi înţeleg, pe alţii îi condamn – în funcţie de cîtă naivitate sau cît cinism determină atitudinea lor. În coşmarurile mele, eu însumi rămîn pentru mine însumi acel altcineva. Şi nu sunt sigur cînd sau dacă voi scăpa vreodată de această stranie fiinţă ce mi-a luat locul sau stă cu mine pe acelaşi scaun, bea cu mine din acelaşi pahar şi citeşte, deodată cu mine, aceeaşi carte, uitîndu-se peste umărul meu sau lăsîndu-mă să privesc peste umărul său. Nu-i aşa că vorbesc foarte mult despre mine, că e prea mult eu însumi în ce scriu? Cam asta se întîmplă cînd cineva te-a prădat de tine însuţi.

De la o vreme, nu am mai fost fiul mamei mele – Maria – şi al tatălui meu – Gheorghe. Am fost înfiat ilegal, practic răpit, de femei şi bărbaţi foarte interesaţi de grupa mea de sînge şi profund iritaţi de structura mea genetică. Vocaţia lor a fost exact cea care l-a făcut celebru pe Josef Mengele. Şi-au luat şi li s-a dat dreptul să preia un om viu, cu genele lui forte şi genele lui slabe, şi să livreze ochiului oficial şi celui public un produs. Au furat un om viu, deci imperfect, şi au creat o fantomă cu mult mai perfectibilă, motiv pntru care o întorceau dintr-o parte într-alta a eprubetei. În fond – prin crimă, teroare, minciună, umilire şi reeducare – ei au transformat întreaga Românie într-o eprubetă gigantică. De peste două decenii, foarte mulţi dintre cei ce au încercat să spargă eprubeta sau să iasă din ea au aflat, într-un fel sau altul, că sînt aproape total incompatibili cu viaţa din afara eprubetei „materne”. Iată victoria Lor de lungă, istorică durată.

Bipolarului Tommaso Campanella (preot şi agnostic) nu i-a reuşit nici Noua Ordine, nici Omul Nou. Lor le-a reuşit totul. Apropiaţi-vă şi priviţi la Casa Poporului. Veţi vedea ce au reuşit. Apoi, puneţi urechea pe pămînt – veţi auzi cum au reuşit. Al Lor oraş al soarelui (La Città del Sole) este subteran. Soarele Lor a fost şi va rămîne, pe vecie, negru. La suprafaţă se află doar macheta, „la scară 1/1”, exact cum o cereau Tovarăşu’ şi Tovarăşa. Exact cum o executau tovarăşi şi tovarăşe, deveniţi astăzi, prin alinierea la economia de piaţă, băieţi, băieţi de băieţi, băieţii băieţilor de băieţi etc.

Pînă aici a fost vorba despre produs şi sper că aţi înţeles de ce această carte nu se putea numi altfel decît Eu, fiul lor. Dacă sînteţi interesaţi să vedeţi ceva şi din procesul de fabricaţie, vă invit să mergeţi mai departe. Pentru cei ce vor să o facă, paginile ce urmează („Ghid pentru cititorul de cursă lungă”) pot fi de folos, căci plasa de oţel fin în care am fost înfăşuraţi atîţia dintre noi şi arşi la foc mic ori scufundaţi în cazanul cu ulei fiert a avut şi continuă să aibă o imensă capacitate de a dezorienta. Deseori, eu însumi mă trezesc orbecăind în clarobscurul mengelian al acestor pagini, infern aşezat între cine am avut cîndva dreptul natural să fiu şi cine au hotărît răpitorii mei că e potrivit să par a fi.

Un gînd pentru cei ce nu sînt interesaţi să meargă mai departe de aceste rînduri: Felicitări! Aveţi dreptate.

Cum nimeni nu ar trebui să scrie, să alcătuiască asemenea cărţi, tot nimeni nu ar trebui să le citească. Riscul contactului cu esenţele dure ale mizeriei umane a fost întotdeauna subapreciat, în vreme ce resursele cunoaşterii şi producerii de anticorpi împotriva acestei mizerii de esenţă dură au fost mai mereu supralicitate.

Mulţumiri

Reiau aici un mai vechi gînd de recunoştinţă: Părinţilor mei, Gheorghe şi Maria, care m-au ajutat să înţeleg diferenţa dintre a fi şi a părea. Soţiei mele Cora şi fiicei mele Alexandra, care au acceptat să plătească alături de mine luxul exorbitant de a trăi această diferenţă. Acelaşi gînd se îndreaptă astăzi spre toţi ceilalţi membri ai familiei mele. Nu le voi putea fi niciodată suficient de recunoscător pentru tăria de a nu fi cedat în faţa unui mecanism al terorii cum puţine au existat.

Le mulţumesc tuturor prietenilor care, aşa cum mărturisesc şi paginile acestor documente, deşi au avut înţelepciunea de a nu apuca pe drumul meu, nu au cedat nici presiunilor exercitate asupra lor, nici tentaţiei de a mă trăda, preferîndu-le onoarea. Unuia dintre ei, foarte prezent în aceste documente, Nicolae Manolescu, i-am cerut favoarea de a se uita peste paginile adunate în volum şi de a scrie postfaţa unei aventuri de care a venit timpul să ne eliberăm cu toţii. După care, acest munte de mizerie care este dosarul meu de Securitate se poate duce liniştit unde îi este locul – la groapa de gunoi – alături de cei ce l-au construit.

Mulţumesc echipei de la CNSAS – de la preşedinţii Colegiului, Ladislau Csendeş şi Dragoş Petrescu, pînă la Mircea Dinescu, Germina Nagâţ, Laura Stancu şi atîţia alţii – pentru că m-au ajutat să intru în posesia documentelor şi pentru că au răspuns cu promptitudine şi răbdare la toate nedumeririle mele de ordin tehnic.

Mulţumirile mele se îndreaptă şi către preşedintele Traian Băsescu. Printre kilometrii de dosare ce au ajuns, pînă la urmă, la CNSAS datorită deciziei sale, s-au nimerit şi DUI nr. 233433 şi DUI nr. 48040.

Mulţumesc Editurii Polirom pentru decizia de a-şi fi asumat efortul publicării acestei cărţi pe care mulţi, mai ales cei tineri, s-ar putea să o considere doar un semn plicticos venit din trecut, neînţelegînd că viitorul poate fi deseori doar o copie xeroxată a trecutului.

În sfîrşit, dar nu în ultimul rînd, gratitudinea mea se îndreaptă spre Radu Ioanid. Fără efortul, răbdarea, pasiunea şi înţelepciunea lui, această carte nu ar fi apărut niciodată.

Dorin Tudoran
Washington, DC, mai 2010

O punere în context1

Dosarul de Securitate – o oglindă deformată

Dosarul de Securitate nu este un titlu de nobleţe postcomunist, ci oglinda deformată a persecuţiei întreprinse de un regim comunist prin poliţia sa politică. El reflectă în primul rînd suferinţe şi tragedii trăite de victime în timpul reprimării lor. Adam Michnik trăgea un justificat semnal de alarmă privind citirea şi utilizarea dosarelor de poliţie politică atunci cînd scria: „Nu mă tem de adevăr – mă tem de semiadevărurile poliţieneşti, în fapt nişte minciuni extrem de odioase. Pentru că lumea valorilor şi deciziilor umane văzute prin ochii poliţiei politice este întotdeauna contrafăcută şi diformă. Consider aşadar un scandal moral ca sursa principală a cunoştinţelor despre om să fie, ca în vremea dictaturii comuniste, arhivele serviciilor speciale ale statului totalitar. Este omagiul involuntar [adus] epocii călăilor, turnătorilor şi laşilor”2. În acord cu Michnik, Adrian Marino afirma: „Dacă ajungi să caracterizezi un om numai după dosarul lui de Securitate, aceasta este victoria supremă şi definitivă a Securităţii”3.

Într-adevăr, aşa cum scria Mădălin Hodor, în crearea acestor dosare „minciuna şi calomnia nu deranjau, pentru că însuşi regimul le promova. Aceasta este una din «capcanele» pe care dosarul le poate întinde, mai ales atunci cînd în centrul atenţiei se află persoane publice sau personalităţi ale trecutului. În aceste cazuri valoarea documentară a dosarului trebuie pusă mereu în raport cu provenienţa sa. Nu trebuie uitat faptul că el este creaţia unei poliţii politice şi a unui regim care a amestecat minciuna cu adevărul şi realitatea cu iluzia…”4. Şi totuşi, ca şi în cazul altor dosare de urmărire operativă create de Direcţia Securităţii Statului (DSS), citirea dosarelor lui Dorin Tudoran „…înseamnă recuperarea unei părţi din istoria ultimilor 50 de ani. Din acest punct de vedere, el oferă o «cheie» prin care mecanismele sistemului comunist pot fi înţelese, studiate, discutate… Parte integrantă a efortului Partidului de a-şi realiza programul politic, dosarul reflectă şi punctul de vedere al acestuia… Slujind un sistem pentru care mistificarea devenise o practică, ofiţerul de Securitate nu ezită să mistifice, la rîndul său, realitatea”5.

1 Această prefaţă a fost scrisă şi publicată de autor exclusiv în calitatea sa privată. Conţinutul prefeţei nu are legătură cu funcţia deţinută de autor şi nu reflectă opiniile vreunei instituţii sau organizaţii la care acesta este afiliat.

2 Mărturisirile unui disident convertit, Polirom, Iaşi, 2009, p. 99.

3 Viaţa unui om singur, Polirom, Iaşi, 2010, p. 399.

4 „Ce nu cuprinde un dosar de Securitate”, în Totalitarism şi rezistenţă, teroare şi represiune în România comunistă, CNSAS, Studii, Bucureşti, 2001, p. 197.

5 Ibidem, p. 196.

Lumea literară şi politică a lui Dorin Tudoran

Născut în 1945 la Timişoara într-o familie de intelectuali, Dorin Tudoran a absolvit în 1968 Facultatea de Limba şi Literatura Română a Universităţii din Bucureşti. A debutat în 1973 cu volumul de poezii Mic tratat de glorie. Volumul primeşte Premiul pentru Debut al Uniunii Scriitorilor şi, alături de Ileana Mălăncioiu, Premiul pentru Poezie al CC al UTC, acordat de un juriu condus de Şerban Cioculescu. Hotărîrea juriului a fost schimbată prin decizie politică şi premiul atribuit de juriu lui Dorin Tudoran i-a fost decernat lui Nicolae Dragoş. În 1975 publică volumul Cîntec de trecut Akeronul. În 1977 alte două volume de poezie ale lui Dorin Tudoran primesc Premiul pentru Poezie al Uniunii Scriitorilor, şi anume O zi în natură şi Uneori, plutirea. Între 1974 şi 1982 Tudoran a fost membru în Consiliul de Conducere al Uniunii Scriitorilor şi în perioada 1978-1982 publică alte trei volume de poezie. În anul 1983 îşi dă demisia din PCR, iar în luna iulie a anului 1985, după ani de disidenţă şi o grevă a foamei de 40 de zile, emigrează în SUA, unde îşi va continua activitatea de publicist. Dintr-un anumit punct de vedere, Dorin Tudoran a avut o traiectorie similară cu cea a lui Adrian Marino: destinul l-a transformat dintr-un literat într-un gînditor politic.

Dorin Tudoran a fost puternic implicat în demascarea plagiatelor întreprinse de Eugen Barbu (cu alte cuvinte, copierea din Paustovski, Ehrenburg şi Malraux) şi de Ion Gheorghe (plagiere după Lao Tse), cazuri grave de furt intelectual. Despre plagiatul lui Barbu (Incognito, vol. III) au scris, printre alţii, Marin Sorescu, Nicolae Manolescu şi Mircea Iorgulescu. Consiliul Uniunii Scriitorilor, în şedinţa sa din 21 februarie 1979, referindu-se la volumul III din Incognito, romanul lui Eugen Barbu, „...a hotărît să dezavueze procedeul plagiatului, procedeu contra normelor profesionale şi morale, incompatibil cu principiile eticii şi echităţii scriitoriceşti”6. În România literară nr. 15/1978, Ion Gheorghe a publicat o pagină de revistă, şase poeme (cu titlurile „Despre Dak”, „Iarăşi despre DAK” etc.). Dorin Tudoran a comparat aceste poeme ale lui Ion Gheorghe cu volumul lui Lao Tse Tao Te King, Cărarea şi Virtutea şi a dovedit că era un plagiat, deseori cuvînt cu cuvînt. Singura modificare era înlocuirea lui TAO din Lao Tse cu „cuvîntul” DAK. Cenzura, partidul, Securitatea etc. au blocat publicarea textului lui Tudoran în care acesta demasca plagiatul lui Ion Gheorghe, fiind considerat un atac împotriva… protocronismului. Într-un raport al Direcţiei I a DSS de la 15 ianuarie 1979, scria în legătură cu plagiatul lui Eugen Barbu: „Nicolae Manolescu, Geo Bogza, Eugen Jebeleanu, Dorin Tudoran, Eugen Simion şi alţii au hotărît să profite de situaţia delicată prezentă a lui Eugen Barbu pentru a acţiona împotriva acestuia… Aceştia intenţionează să pună problema excluderii lui Eugen Barbu din Uniunea Scriitorilor… În legătură cu Eugen Barbu şi cei care îl sprijină, poetul Dorin Tudoran a pregătit un material…”7. DSS îl proteja activ pe Eugen Barbu, acesta fiind membru supleant al CC al PCR şi o unealtă a politicii culturale a lui Nicolae Ceauşescu, considerînd furtul lui Barbu din romanul său Incognito un „aşa-numit plagiat”8. Deşi multe documente din dosarele de urmărire informativă (DUI) ale lui Dorin Tudoran menţionează poziţia sa critică faţă de plagiatele lui Eugen Barbu şi Ion Gheorghe, istoria disidenţei lui Dorin Tudoran nu poate fi redusă la un simplu conflict între grupări literare.

Era vorba de fapt despre o luptă politică inegală a celor care se opuneau politicii „culturale” a lui Nicolae Ceauşescu. Acest fapt reiese clar şi din rapoartele DSS. O notă a acestei instituţii din 14 octombrie 1981 menţiona că „…Dan Deşliu, Dorin Tudoran şi Nicolae Manolescu au afirmat că s-a declanşat vînătoarea împotriva celor care au avut o poziţie demnă în timpul Conferinţei Naţionale [a scriitorilor], aceasta constituind doar începutul represiunilor… Cei menţionaţi mai sus consideră că trebuie să existe o punere de acord a scriitorilor pentru a duce «o luptă concertată» împotriva tovarăşului Eugen Florescu, adjunct de şef de secţie al CC al PCR, care ar iniţia acţiuni de «lichidare» a tuturor celor care au avut o atitudine «fermă» cu ocazia Conferinţei, fiind influenţat în acest sens de Eugen Barbu, prin Nicolae Dragoş, Dinu Săraru şi Paul Anghel”9.

De asemenea, demersul politic protestatar al lui Tudoran nu poate fi înţeles fără cel puţin o enumerare a celor care l-au sprijinit în acţiunile sale contestatare şi disidente şi care l-au considerat pe Tudoran copilul lor spiritual. Ne referim aici în special la Dan Deşliu, Eugen Jebeleanu, Geo Bogza şi Nicolae Manolescu.

Fost poet stalinist, Dan Deşliu trecea la începutul anilor ’80 printr-un proces de radicalizare acut şi evident. Conform unei note a DSS din 15 decembrie 1980, „…atitudinea de nemulţumire a lui Dan Deşliu a crescut în intensitate, acesta exprimîndu-se necorespunzător la adresa orînduirii sociale şi de stat din ţara noastră”10. La 15 noiembrie 1981, informatorul Vlad raporta DSS despre Dan Deşliu că acesta considera că Ceauşescu „îi urăşte şi i-a distrus pe ţărani, clasa din care a pornit, şi pe intelectuali, clasa în care vrea să intre, dar şi-a dat seama că nu va putea niciodată”. Deşliu se referea în discuţia cu informatorul DSS la „bîlciul [pe care Ceauşescu îl făcea] cu Pacea… [în timp ce] un sfert din recoltă a rămas pe cîmp”. Conform aceluiaşi raport-delaţiune, Deşliu considera că „banda Barbu, Păunescu, Dragoş, Florescu îşi face de cap…”11. La 19 ianuarie 1985 într-o notă a Securităţii este reprodusă scrisoarea lui Dan Deşliu către Gheorghe Pană, primar general al Capitalei, în care vorbeşte de „campania de exterminare prin foame şi frig” organizată de autorităţi12.

Dorin Tudoran, care cunoştea foarte bine poziţia politică a lui Deşliu, avea să scrie despre el: „Dan Deşliu rămîne unul dintre extrem de puţinii intelectuali care şi-au plătit în valută forte, cum se spune, erorile tinereţii. Curajul, tenacitatea, exactitatea discursului prin care, ani la rînd, a demontat resorturile unui sistem nenorocit şi ale unei dictaturi criminale îl recomandă drept unul dintre cei mai însemnaţi disidenţi români”13. Pe poziţii similare se situa şi Eugen Jebeleanu: un raport al UM 0544 (Centrul de Informaţii Externe CIE) din 15 ianuarie 1981 menţiona că, în urma desfiinţării organizaţiei PCR de la Uniunea Scriitorilor: „Eugen Jebeleanu afirma într-o manieră tendenţioasă următoarele: «Cel care a adus ţara în halul acesta de haos are zilele numărate. Dacă ştiam pe vremea cînd era mic că va ajunge mare şi ne va persecuta, îl lichidam atunci, împreună cu soţia… Prin desfiinţarea organizaţiei de partid de la Uniune partidul şi-a dat arama pe faţă. În curînd Uniunea va redeveni Uniune, iar scriitorul scriitor»”14. În ceea ce-i priveşte pe Nicolae Manolescu şi Geo Bogza, zeci de rapoarte ale DSS descriu sprijinul acordat de ei lui Dorin Tudoran. În special în perioada cînd Tudoran a făcut greva foamei şi a emigrat, poziţia de sprijin a lui Manolescu a fost consecventă şi evidentă.

6 România literară, nr. 8, 22 februarie 1979.

7 Serviciul Român de Informaţii, Cartea Albă a Securităţii. Istorii literare şi artistice, 1969-1989, Presa Românească, Bucureşti, 1996, p. 144.

8 Notă a Direcţiei I a DSS din 17 ianuarie 1979, în ibidem, p. 145.

9 Ibidem, p. 226.

10 Ibidem.

11 Vezi infra, Notă, I 135657, vol. 2, f. 218-219.

12 Serviciul Român de Informaţii, op. cit., p. 312.

13 Absurdistan. O tragedie cu ieşire la mare, Polirom, Iaşi, 2006, p. 197.

14 Serviciul Român de Informaţii, op. cit., p. 187.

O revoluţie culturală în România

Dumitru Popescu, secretarul cu propaganda al CC al PCR care a coordonat „revoluţia culturală” din România, descria lozinca de bază a Revoluţiei Culturale din China astfel: „În China se urmăreşte restaurarea capitalismului, statul-major al trădării se află în partid, bombardaţi statul-major al capitalismului aflat în partid»… Omul [Mao Tzedun – n.n.] le vedea limpede, înţelegea corect, nu exagera”15. În iunie 1971 Nicolae şi Elena Ceauşescu au vizitat oficial China şi Coreea de Nord. Era perioada ultimelor două luni la putere a succesorului lui Mao, Lin Biao, omul care militarizase aparatul de partid chinez şi care, împreună cu „banda celor patru”, coordonase Revoluţia Culturală. Era perioada în care dezastrul Revoluţiei Culturale începuse să devină evident chiar şi pentru Mao Tzedun. La 15 iulie 1971 se anunţa oficial la Beijing vizita în luna februarie a anului următor a preşedintelui Nixon, iar din toamna aceluiaşi an începea procesul gradual de reabilitare a lui Deng Xiaoping. Dar subtilităţile politicii interne chineze nu îl interesau pe dictatorul român, care s-a întors în România sedus de modelele propagandistice ale Beijingului şi Phenianului.

După cum scrie Dumitru Popescu, „Ceauşescu a venit acasă impresionat de importanţa acordată acolo rolului conştiinţei în construirea comunismului. Ne-a cerut tuturor, întregului partid, să-l urmăm în acest demers moral…”16. Dumitru Popescu minte atunci cînd afirmă că „ne-am opus din răsputeri acelui potop”17. Dimpotrivă, aparatul de partid şi în special cei care răspundeau de artă şi cultură nu doar au sprijinit, ci au supralicitat iniţiativele lui Ceauşescu. Împreună cu alţi activişti, ca Eugen Florescu, şeful secţiei de presă şi propagandă a CC al PCR, Ion Traian Ştefănescu, vicepreşedinte al Consiliului Culturii şi Educaţiei Socialiste, Dumitru Popescu a implementat pas cu pas instrucţiunile lui Ceauşescu privind literatura, arta şi cultura în România. Aceste instrucţiuni s-au concretizat în primul rînd printr-un deşănţat cult al personalităţii lui Nicolae Ceauşescu. Linia partidului în acest domeniu a fost dată de Dumitru Popescu, care l-a comparat pe Ceauşescu cu… Pericle, Abraham Lincoln şi Napoleon. După cum declară în legătură cu aceste comparaţii fostul coleg de Comitet Executiv al CC al PCR şi fostul prieten al lui Dumitru Popescu, Cornel Burtică, era vorba despre „…un exemplu al delirului, al degradării politico-ideologice la care se ajunsese, iar aceste cuvinte fuseseră rostite de o persoană pe care o cunoşteam bine şi care nu credea o iotă din ceea ce spunea… Partidul se instalase temeinic pe calea degradării… Totul – adunări publice, adunări de partid, luări de cuvînt – devenise formal fără conţinut”18. Într-adevăr, în perioada care a urmat anului 1971, România este supusă unui adevărat asalt politico-ideologic şi cultural din partea grupului de sicofanţi încurajaţi de Ceauşescu şi familia sa în scopul consolidării puterii personale a secretarului general şi în detrimentul a tot ceea ce fusese considerat „normalitate” în limitele rigide neostaliniste ale regimului comunist de pînă atunci. La acest asalt participa obedient aparatul de partid central şi local, structurile DSS şi armata de informatori a acestei instituţii. Rezultatele acestei ofensive au fost tragice. După cum scria Cornel Burtică, care cunoştea bine situaţia din interiorul conducerii partidului, „…atunci s-au dezvoltat lichelismul, oportunismul, relaţiile interumane erau bazate în mare măsură pe minciună, necinste şi hoţie. Deşi erau convinşi că propunerile lor sunt nocive, cei care le făceau nu doreau decît să îşi menţină poziţia socială”19. Conform unui raport DSS din toamna anului 1981, Dan Deşliu definea politica culturală a PCR drept „…un dezastru general” concretizat prin desfiinţarea unor muzee, dărîmarea unor biserici, incultura care era promovată prin festivalul naţional Cîntarea României. În opinia sa, neajunsurile existente pe plan cultural erau „camuflate de lozinci, tricolor şi steaguri roşii”20.

Fanfaronada limbajului oficial introdus şi perpetuat de Nicolae Ceauşescu, Dumitru Popescu, Eugen Florescu şi acoliţii lor, răspîndită în special prin revistele Săptămîna (condusă de Eugen Barbu), Luceafărul (condusă de Nicolae Dragoş şi apoi de Nicolae Dan Fruntelată), Flacăra (condusă de Adrian Păunescu) şi Suplimentul literar al Scînteii tineretului (condus de Ion Cristoiu), invada agresiv spaţiul public. Limba cultivată era înecată de ceea ce Victor Klemperer numea în studiul său LTI (limba celui de-al Treilea Reich) „elemente toxice”, decorative şi fără conţinut real. Aparatul de partid şi DSS impuneau un nou tip de scriitor comunist gata să răspundă la orice comandă a lor. Era implementată ceea ce Adrian-Paul Iliescu denumea „selecţia negativă”21, apărea ceea ce Adrian Marino caracteriza drept „…acest nou tip de scriitor comunist: nomenclaturist, oficial, carierist şi conformist”22.

Adrian Păunescu, prin Cenaclul Flacăra al Tineretului Revoluţionar şi prin revista Flacăra, şi Eugen Barbu, prin publicaţia Săptămîna, au fost iniţial vîrfurile de lance ale revoluţiei culturale a lui Ceauşescu. În Flacăra, declamator, bombastic şi ultrademagog, Păunescu lansa, pe fondul cultului personalităţii lui Nicolae Ceauşescu, campanii naţionaliste în domeniul istoriei şi culturii, cum ar fi cultul dacilor şi al tracilor, care alternau cu „descoperirea” unor medici „tămăduitori miraculoşi”. În Săptămîna, Eugen Barbu, produs al mahalalelor Bucureştilor, brutal, vulgar şi sprijinit direct de DSS, se ocupa cu demolarea adversarilor „liniei partidului” în cultură şi artă. Pe terenul cultului personalităţii lui Ceauşescu şi al familiei sale, s-a conturat treptat o competiţie acerbă între Adrian Păunescu, poetul de curte oficial al familiei dictatorului, şi Corneliu Vadim Tudor, locotenentul lui Eugen Barbu şi versificatorul oficios al cuplului prezidenţial. Un mesaj al lui Adrian Păunescu către Nicolae Ceauşescu de la 7-8 februarie 1986 se încheia cu urarea: „Să trăiţi, Măria Voastră! ”. Poezia lui Păunescu care însoţea mesajul conţinea şi versurile: „Eroule sublim, / Sînteţi Bărbatul Ţării şi Unica Salvare…/ Cinstit şi Bun Erou, / Din Geniul dumneavoastră, ca un fertil ecou, / Să vină Adevărul, să vină Primăvara”23. Corneliu Vadim Tudor scria în 1984 despre Elena Ceauşescu: „Este fiica prea iubită/ A acestui brav popor/ De luceferi străjuită/ Şi de steagul Tricolor”24. Calitatea artistică a versurilor celor doi sicofanţi şi crezul lor moral sînt dificil de departajat. Era perioada în care conducerea PCR, începînd cu Nicolae Ceauşescu, încuraja relaţia dintre scriitorii ultranaţionalişti şi magnatul expatriat Iosif Constantin Drăgan. „Demenţa semidoctă tracomană promovată de Săptămîna lui Eugen Barbu şi Vadim Tudor a fost în bună măsura opera aşa-zisului profesor [Drăgan]. Responsabilitatea lui în cultivarea imposturii de către regimul ceauşist este enormă. ”25 Cornel Burtică este convins că Iosif Constantin Drăgan „…a lucrat mai mult cu partea nevăzută a diplomaţiei (Securitatea)”, iar Ştefan Andrei îşi aminteşte că l-a cunoscut pe Iosif Constantin Drăgan în anii ’70 prin „…Eugen Barbu, care voia să-l introducă la Ceauşescu”26. Iosif Constantin Drăgan „era cunoscut pentru simpatiile sale legionare…”27, „amiciţia cu Ceauşescu şi hingherii lui ideologici era notorie… a întreţinut relaţii cu culturnicii din interiorul revistelor Săptămîna şi Luceafărul, de la Eugen Barbu şi Paul Anghel la Mihai Pelin, Traian Filip şi Dan Zamfirescu”28.

Cultura politică oficială era dominată amplu de trăsături enumerate mai tîrziu de Adrian-Paul Iliescu: „monolitismul, tribalismul, exclusivismul, conformismul, oportunismul, înapoierea morală, antiliberalismul, obsesia pentru status, obsesia identitară”29. În aceste condiţii opoziţia lui Dan Deşliu, Eugen Jebeleanu, Dorin Tudoran, Geo Bogza şi Nicolae Manolescu nu avea şanse de reuşită, mai ales că, poate cu excepţia lui George Macovescu, ei nu aveau susţinători reali în clasa politică din România comunistă. Comod şi fricos, Gogu Rădulescu nu a fost un sprijinitor eficient al celor care se opuneau revoluţiei culturale din România. Iar Constantin Pârvulescu, care în noiembrie 1979, la al XII-lea congres al PCR, declarase: „…Păunescu… a spus vrute şi nevrute ieri… De ce tov. Ceauşescu se sustrage ca să fie ales membru al Comitetului Central şi din cadrul membrilor Comitetului Central să fie reales? De ce? Pentru că Ceauşescu se sustrage controlului partidului…”30, nu avea nici putere şi nici o tangenţă cu lumea culturală românească.

Bătălia oponenţilor revoluţiei culturale nu avea nici o şansă de reuşită mai ales pentru că Nicolae Ceauşescu dădea de fapt linia politică şi tonul acestei revoluţii. După întîlnirea lui Nicolae Ceauşescu cu scriitorii de la 26 august 1980 Eugen Jebeleanu şi Geo Bogza apreciau că „la conducerea superioară de partid s-a dat crezare «tendinţei naţionaliste»”31. Într-adevăr, la 13 martie 1981, 26 de membri ai Uniunii Scriitorilor s-au întîlnit cu Nicolae Ceauşescu (Dorin Tudoran nu era prezent deşi figura pe lista participanţilor, conform stenogramei), care domina copios şedinţa, dînd ca exemple pe… da Vinci şi Michelangelo, Alecsandri şi Eminescu, Călinescu şi Lovinescu şi trăgînd următoarea concluzie: „Fără nici o îndoială, noi ăl preferăm pe acela care a preferat spaţiul lui, chiar dacă mai îngust, pentru că a preferat propriul lui popor”, în opoziţie cu cei care au „zburat tot timpul pe sus”, preferînd „...să zboare pe terenuri şi spaţii străine [sic]”32. În ciuda dificultăţilor lui Nicolae Ceauşescu de a se exprima în limba română, linia partidului era clară. Ea va fi implementată nu doar de activiştii de partid şi uneltele lor din sfera artelor şi literaturii, ci şi de DSS. Amestecul flagrant şi direct al DSS în treburile Uniunii Scriitorilor este ilustrat de o adresă trimisă de UM 0544 (CIE) către UM 0610 Securitatea municipiului (SM) Bucureşti la 26 iunie 1981, considerînd că „…s-a ajuns în situaţia gravă şi fără precedent ca mari scriitori, critici şi reviste care s-au postat mereu pe linia politicii culturale a partidului şi au fost ţinta constantă a criticilor făcute de Grupul de la Paris şi de postul de radio Europa Liberă să nu fie delegaţi la conferinţă. S-au avut în vedere Eugen Barbu, Paul Anghel, Dan Fruntelată, Mihai Ungheanu, Pompiliu Marcea şi mulţi alţii”33. Doi ani mai tîrziu un raport-bilanţ anual al DSS recunoştea în mod neechivoc utilizarea directă de către această instituţie a revistelor Săptămîna şi Luceafărul: „În acest context, menţionăm preocuparea crescîndă pentru protecţia contrainformativă a domeniilor date în responsabilitate de influenţa negativă exercitată din exterior, materializată în publicarea unor articole demascatoare la adresa Europei Libere în revistele Săptămîna, Luceafărul”34.

15 Cronos autodevorîndu-se. Memorii II: Panorama răsturnată a mirajului, Curtea Veche, Bucureşti, 2006, p. 230.

16 Ibidem.

17 Ibidem, p. 231.

18 Rodica Chelaru, Culpe care nu se uită. Convorbiri cu Cornel Burtică, Curtea Veche, Bucureşti, 2001, p. 126.

19 Ibidem, p. 190.

20 Serviciul Român de Informaţii, op. cit., p. 227.

21 Adrian-Paul Iliescu, Anatomia răului politic, Editura Fundaţiei Culturale Ideea Europeană, Bucureşti, 2005, p. 356.

22 Op. cit., p. 120.

23 Andrei Udişteanu, „Adrian Păunescu îi scria lui Ceauşescu: «Să trăiţi, Măria Voastră»”, Cotidianul, 22 mai 2008.

24 „Urare de iarnă”, Săptămîna, 6 ianuarie 1984, reprodus în Mirela Corlatan, „Manual de osanale pentru tovarăşul Nicolae Ceauşescu”, Cotidianul, 27 februarie 2008.

25 Gheorghe Ceauşescu, „Absurdul şi grotescul unui sistem”, România literară, nr. 16, 2005.

26 Laurenţiu Mihu, „Primul miliardar român îşi ia secretele în groapă”, Evenimentul Zilei, 23 august, 2008.

27 Dan Duca, Alina Stanciu, „Iosif Constantin Drăgan lasă cea mai mare moştenire din istoria României: 1,6 miliarde de dolari”, Cotidianul, 23 august 2008.

28 Ibidem; autorii îl citează pe Vladimir Tismăneanu.

29 Adrian-Paul Iliescu, op. cit., p. 355.

30 „Congresul XII – Pârvulescu contra Ceauşescu”, www. youtube. com, 18 minute, 18 octombrie 2006.

31 Serviciul Român de Informaţii, op. cit., p. 168.

32 „Stenogramă”, Tricolorul, nr. 1798, 22 martie 2010.

33 Serviciul Român de Informaţii, op. cit., p. 212.

34 Raport al Direcţiei I a DSS, „Raport de analiză a muncii informativ-operative desfăşurate în anul 1983 în problemele «Artă-cultură», «Presă-Radioteleviziune-Poligrafie», «Sănătate» şi «Justiţie»”, în CNSAS, Securitatea. Structuri-cadre, obiective şi metode, vol. II: 1967-1989, Editura Enciclopedică, Bucureşti, 2006, p. 621.

Aripa legionară a Partidului Comunist

Între cele două războaie mondiale propaganda stalinistă sovietică a iniţiat „recuperarea” şi „punerea în valoare” a „precursorilor ruşi” din domeniul ştiinţei. Conform acestei propagande, radioul, becul electric, telegraful, motorul cu combustie internă, avionul, balonul, tractorul fuseseră toate inventate de savanţi ruşi. Un fenomen similar a avut loc şi în România după întoarcerea lui Ceauşescu din China şi Coreea de Nord: figuri literare româneşti mai mult sau mai puţin proeminente deveneau întemeietori a tot ceea ce se crease mai important pe plan mondial în domeniul lor, şi nu numai. Tot aşa cum Stalin era un naţionalist velicorus, Ceauşescu era un amestec de naţionalism românesc şi stalinism. În virtutea ideii sale conform căreia trebuie „preferaţi” cei ce în România s-au axat cu precădere pe propriul spaţiu cultural, a fost lansată şi încurajată oficial teoria protocronismului.

În excelentul ei studiu O istorie „glorioasă”. Dosarul protocronismului românesc, Alexandra Tomiţă îi consideră protocronişti pe: „Ioan Alexandru, Paul Anghel, Eugen Barbu, Ilie Bădescu, Fănuş Băileşteanu, Dumitru Bălăeţ, Mariana Brăescu, Dan Ciachir, Ion Coja, Florin Constantiniu, Ovid S. Crohmălniceanu (trecut ulterior în cealaltă tabără), Nicolae Dragoş, Eugen Florescu, Ion Gheorghe, Ion Lăncrănjan, Pompiliu Marcea, Adrian Păunescu, Doru Popovici, Ilie Purcaru, Artur Silvestri, Constantin Sorescu, I. M. Ştefan, Corneliu Vadim Tudor, Mihai Ungheanu, Vasile Vetişanu, Dan Zamfirescu”, la care ar trebui adăugat Nicolae Dan Fruntelată35. Printre antiprotocronişti sînt consideraţi reprezentativi de Alexandra Tomiţă: „Grigore Grigurcu, Virgil Ierunca, Mircea Iorgulescu, Monica Lovinescu, Norman Manea, Nicolae Manolescu, Zigu Ornea, Alexandru Paleologu, Eugen Simion, Alex. Ştefănescu”36. După Edgar Papu, Ion Creangă ar fi fost „precursor genial al teoriilor moderne asupra automatizării şi intelectualizării muncii manuale”, „Sadoveanu ar fi fost comparabil doar cu Goethe”, „Costache Negruzzi îl precedă pe Flaubert în realism”, „împletirea dintre Romantism şi Clasicism a fost pentru prima dată realizată de Grigore Alexandrescu”. Pentru Dan Zamfirescu, Dimitrie Cantemir era „unul dintre cele mai uluitoare genii «anticipatoare» europene”, comparabil cu Leonardo da Vinci, iar Neagoe Basarab, autor al „învăţăturilor” către fiul său Teodosie, era „proiectat în rînd cu Dante şi Machiavelli”, iar sociologul legionaroid Ilie Bădescu considera că Eminescu ar fi fost părintele sociologiei moderne37.

Este limpede că în enunţurile protocroniştilor ridicolul era în intensă competiţie cu megalomania. Dar în ochii conducerii PCR percepţia era cu totul alta. Dumitru Popescu îi descria pe protocronişti drept un grup care, „…prin educaţia şi formaţia lor intelectuală, ca şi accentele exprimate prin opere, probau o orientare naţională, opusă umilului (şi în acelaşi timp ostentativului) spirit provincial de imitaţie şi subordonare faţă de Occident… [Era vorba de un] adevărat program revoluţionar. Interpretul cel mai radical al acestuia s-a învederat criticul Mihail Ungheanu, cunoscut mie din cronicile literare publicate în Luceafărul, care îl recomandau ca unul din cele mai avizate, mai sagace şi mai îndrăzneţe individualităţi din perimetrul literelor româneşti. Îi citeam cu plăcere judecăţile flexibile şi în acelaşi timp perfect inteligibile, profunde, dar deschise...”38. Acest grup avea acces permanent la Dumitru Popescu prin Adrian Păunescu şi prin următorii reprezentanţi ai săi: „…criticul Mihai Ungheanu, poetul Adrian Păunescu, prozatorii Fănuş Neagu şi Paul Anghel. La convorbiri au participat şi Ion Lăncrănjan, Nicolae Dragoş, Nicolae Dan Fruntelată, dar nu sînt sigur”39. Modul de raportare al lui Dumitru Popescu la grupul ultranaţionalist, protocronist este revelator. Pentru el Ion Lăncrănjan, romancier frust, bolovănos, şovin antimaghiar – o simplă critică a romanului lui Lăncrănjan Cuvînt către Transilvania într-un seminar cu studenţii la Facultatea de Limbi Romanice a Universităţii din Bucureşti declanşa ani de urmărire informativă a profesorului respectiv –, devenea un om cu „o voce şi o pronunţie dulce, aburită din buze. Pe primul plan rămîneau identificarea cu patriotismul şi împotrivirea la dominaţia străină, cu protecţia faţă de cei de jos, cu libertatea spiritului creator”40. Pînă şi Corneliu Vadim Tudor îi dădea lui Dumitru Popescu „…o impresie de eleganţă lirică şi de vervă polemică incisivă orientată spre teme de anvergură… La C.V. Tudor, sarcasmul pamfletar se combină şi cu particularităţile gînditorului politic, istoricului şi degustătorului de cultură”41.

În contrast cu aprecierile elogioase la adresa membrilor grupului protocronist, Dumitru Popescu îi considera pe oponenţii tendinţei ultranaţionaliste cu care el s-a întîlnit un „vicleim degenerat” şi „o comisie inchizitorială”. Era vorba despre George Macovescu, „diplomat abil” care se exprima „onctuos rigid, cu o voce falset, prea sonoră ca să fie sinceră”, şi „Geo Bogza, Eugen Jebeleanu, Laurenţiu Fulga... [şi poate despre] Crohmălniceanu, Doinaş, Ivaşcu”42. Pentru Dumitru Popescu, Geo Bogza ştia să articuleze foarte bine, dar el trebuia alăturat fără ezitare... Inchiziţiei. În legătură cu un discurs al lui Bogza împotriva lui Mihai Beniuc Dumitru Popescu scria: „Ura lui avea paroxismul călugărului torţionar… Mai tîrziu aveam să reîntîlnesc faţa fanatică a misticului exterminator…”43. Critica lui Eugen Jebeleanu şi a lui Geo Bogza împotriva lui Eugen Barbu era descrisă de Dumitru Popescu astfel: „Atacul l-a pornit poetul Eugen Jebeleanu… de pe chipul căruia dispăruse orice îngăduinţă sau milă… Huliganism, terorism, anarhism – acute lexicale banale... formule uzate venind dintr-o istorie politică demonetizată… Tonul incoerent-mahalagesc l-a dat şi l-a susţinut «Jeby» – cum i se spunea poetului la Uniune…”44. După care s-a ridicat, noduros, primitiv, parcă descins din caverne, toroipanul bogzian. „Aceşti indivizi lombrozieni, descinzînd din brutele legionare… Aceşti antropofagi… aceşti servanţi de morgă, dezgropători de cadavre satanici…Da, asta sînt, tîlhari şi nimic mai mult. ”45

Răspunsul lui Dumitru Popescu la aceste critici ale lui Eugen Barbu legate de acuzaţia de plagiat a fost neechivoc: el s-a implicat direct şi cu eficacitate în apărarea lui Eugen Barbu, coordonînd cu acesta din urmă răspunsul la acuzaţia de furt intelectual46.

Într-o Românie care, spre deosebire de celelalte ţări comuniste, nu rupsese în 1967 relaţiile diplomatice cu Israelul şi în consecinţă nu lansase o campanie oficială antisionistă, apar la sfîrşitul anilor ’70 o serie de articole cu conţinut antisemit, evident tolerate şi încurajate de autorităţi. „În paginile revistei patronate de I[osif] C[onstantin] Drăgan şi difuzate cu sprijinul Securităţii în România, Noi, Tracii, au fost publicate texte de o virulenţă xenofobă şi antisemită care nu ar fi putut să apară… în presa regimului… Sub coordonarea lui Drăgan au apărut în Occident patru volume de documente care conturează un portret pozitiv al mareşalului Ion Antonescu, documente… obţinute în urma bunelor relaţii cu regimul comunist şi în special cu Mircea Muşat şi Ion Ardeleanu, cenzori ai Secţiei de Propagandă a CC al PCR. ”47 La 8 octombrie 1980, Rabinul-Şef Moses Rosen protesta împotriva editorialului antisemit din Săptămîna, nr. 509, din 5 septembrie 1980, cu titlul „Idealuri”, scris de Corneliu Vadim Tudor, care conţinea termeni ca populaţie flotantă, iudă, tartan48. Conform unui raport strict secret al UM 0800, Moses Rosen a calificat acest articol drept „un act criminal îndreptat împotriva poporului evreu…”49. Critici similare au fost aduse atît de Moses Rosen, cît şi de o serie de intelectuali români volumului antisemit Saturnalii al lui Corneliu Vadim Tudor, publicat de Editura Albatros în 1984.

Intelectualii care se opuneau tendinţei ultranaţionaliste au protestat împotriva antisemitismului lui Eugen Barbu şi Corneliu Vadim Tudor. La 13 martie 1981, la întîlnirea a 26 de membri ai Uniunii Scriitorilor, Mircea Dinescu a menţionat activitatea antisemită a revistei Săptămîna, Ceauşescu prefăcîndu-se surprins de această informaţie50. Conform unei informări a UM 0800 din 16 noiembrie 1982, Octavian Paler califica Săptămîna drept „fascistă”51, iar o notă strict secretă a aceleiaşi unităţi a DSS din 5 martie 1982 menţiona: „Criticul Nicolae Manolescu, referindu-se la conţinutul aceloraşi reviste [Săptămîna, Luceafărul, Flacăra – n.n.], opinează că, «fără nici un control, se publică în mod paradoxal orice, introducîndu-se criterii rasiste în aprecierea faptelor ideologice…”52. La 17 aprilie 1984 o notă a Direcţiei a III-a a DSS către Direcţia I menţiona că Federaţia Comunităţilor Evreieşti protesta împotriva volumului lui Corneliu Vadim Tudor şi sublinia largul ecou al acestui protest în rîndul scriitorilor, protest care l-ar fi determinat pe Dan Zamfirescu să se desolidarizeze de Corneliu Vadim Tudor53. Ecoul antisemitismului lui Corneliu Vadim Tudor nu era doar domestic: la 14 mai 1984, 190 de membri ai Congresului SUA protestau într-o scrisoare adresată lui Ceauşescu împotriva încălcării prevederilor Actului Final de la Helsinki, menţionînd şi „un număr de articole antisemite apărute în presa română, printre care şi unele poezii scrise de Corneliu Vadim Tudor şi publicate în revista Săptămîna”54.

DSS apăra pe faţă textele antisemite ale lui Vadim Tudor. La 30 octombrie 1980, Unitatea specială S a DSS caracteriza articolul „Idealuri”, publicat în Săptămîna, drept formulînd doar „aprecieri echivoce privind naţionalitatea conlocuitoare evreiască din România”55, iar o adresă trimisă la 9 iulie 1981 de UM 0544 către UM 0610 Bucureşti aprecia că „…manevrele realizate de grupul nonconformist constituit în jurul revistei România literară şi în special de scriitorii de naţionalitate evrei au constat în eliminarea scriitorilor români [enumeraţi de acelaşi raport ca fiind Paul Anghel, Ion Lăncrănjan, Nichita Stănescu, Fănuş Neagu, Eugen Barbu, Dinu Săraru, Titus Popovici, Ion Gheorghe, Ilie Purcaru, Mihai Ungheanu, Nicolae Dragoş] etichetaţi ca fiind o nouă dreaptă”56.

O notă a DSS din 7 aprilie 1984 aprecia că criticile aduse volumului antisemit Saturnalii, publicat de Editura Albatros şi semnat de C.V. Tudor, ar provoca mai ales reacţia evreilor [sic], în timp ce românii, adică Mihai Ungheanu, Dan Zamfirescu, Artur Silvestri, Fănuş Neagu, Iulian Neacşu consideră că aceste critici sînt „un atac împotriva naţiunii române”57. DSS vedea chiar în utilizarea termenilor fascism şi antisemitism un pericol pentru autorităţile din România, prin identificarea acestor termeni cu ele. În nota secretă din 11 noiembrie 1982, DSS aprecia că „scriitorii grupaţi în jurul lui Eugen Jebeleanu şi Dan Deşliu, între care Eugen Simion, Nicolae Manolescu, Mircea Iorgulescu şi Octavian Paler, se pronunţă tot mai vehement, în ultimul timp, împotriva manifestărilor de «fascism şi antisemitism» cuprinse în conţinutul unor articole din revista Săptămîna… folosirea cuvîntului fascism în legătură cu conţinutul anumitor materiale din revista Săptămîna vizează, indirect, şi factorii tutelari, putînd fi exploatată împotriva politicii partidului nostru”58.

35 O istorie glorioasă. Dosarul protocronismului românesc, Cartea Românească, Bucureşti, 2007, p. 182.

36 Ibidem.

37 Ibidem, pp. 132-138.

38 Cronos autodevorîndu-se. Memorii III: Artele în mecenatul etatist, Curtea Veche, Bucureşti, 2006, p. 301.

39 Ibidem, p. 300.

40 Idem, Cronos autodevorîndu-se. Memorii II: Panorama răsturnată a mirajului, Curtea Veche, Bucureşti, p. 199.

41 Cronos autodevorîndu-se. Memorii IV: Angoasa putrefacţiei, Curtea Veche, Bucureşti, 2006, pp. 133-134.

42 Idem, Cronos autodevorîndu-se. Memorii III, p. 310.

43 Ibidem, p. 198.

44 Ibidem, p. 310.

45 Ibidem, p. 311.

46 Vezi Dumitru Popescu, Cronos autodevorîndu-se. Memorii III, pp. 315-328.

47 Dan Duca, Alina Stanciu, art. cit.; autorii îl citează pe Vladimir Tismăneanu.

48 Serviciul Român de Informaţii, op. cit., pp 173-174.

49 Ibidem, p. 177.

50 „Stenogramă”, Tricolorul, nr. 1798, 22 martie 2010.

51 Serviciul Român de Informaţii, op. cit., p. 265.

52 Ibidem, p. 238.

53 Ibidem, p. 298.

54 Mircea Răceanu, Istoria clauzei naţiunii celei mai favorizate în relaţiile româno-americane, Institutul Naţional pentru Memoria Exilului Românesc, Bucureşti, 2009, p. 242.

55 Serviciul Român de Informaţii, op. cit., p. 177.

56 Ibidem, p. 220.

57 Ibidem, p. 297.

58 Ibidem, p. 264.