Vladimir Solonari, Purifying the Nation: Population Exchange and Ethnic Cleansing in Nazi-Allied Romania

© 2009 Vladimir Solonari

All rights reserved. Published by arrangement with The Johns Hopkins University Press, Baltimore, Maryland

© 2015 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5634-9

ISBN PDF: 978-973-46-5635-6

ISBN print: 978‑973‑46‑5266-2

Coperta: Carmen Parii

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

VLADIMIR SOLONARI este doctor în istorie al Universităţii de Stat din Moscova. În 2001 a fost public policy scholar la Woodrow Wilson Center. În prezent este associate professor la University of Central Florida. Interesele sale de cercetare includ istoria Rusiei, Europa de Est şi Holocaustul.

Partea I

Idealul naţional

Capitolul 1

Un ideal sau mai multe? Scurtă istorie

Marea Unire

La momentul în care Manuilă îşi scria memorandumul, metafora „idealului naţional” exista deja de multă vreme în cultura politică românească. În ajunul Marelui Război, sintagma însemna unificarea naţională, adică alăturarea la statul român a tuturor provinciilor considerate româneşti. Statul-naţiune românesc modern a fost creat în 1859 ca urmare a unirii a două principate dunărene sau româneşti, Valahia şi Moldova, aflate la acea dată sub suzeranitate otomană (independenţa deplină a fost obţinută în 1878). Dar la sfârşitul secolului al XIX-lea şi începutul secolului XX, România (sau Vechiul Regat, cum a ajuns să fie numită ulterior) era înconjurată, la est, nord şi vest, de teritorii în care etnicii români constituiau fie o majoritate, fie o pluralitate a populaţiei. Unele dintre aceste provincii, Basarabia şi Bucovina, aparţinuseră Moldovei la începuturile istoriei lor. De fapt, mai mulţi etnici români locuiau în afara României decât în interiorul ei, situaţie considerată nedreaptă şi anormală în acele vremuri de afirmare a naţionalismului.

„Idealul naţional” românesc era o variaţie a temei principale din rândul elitelor statelor balcanice nou-create: realizarea unificării naţionale era înţeleasă ca extinderea maximă a controlului statului asupra teritoriilor considerate – din varii motive – ancestrale. În comparaţie cu alte state noi din Europa de Sud-Est, România pare să fi avut cele mai puţine şansă de a-şi realiza idealul naţional. Motivul era că „teritoriile sale ancestrale” se aflau în interiorul graniţelor a două imperii vecine puternice, Rusia şi Austro-Ungaria, la a căror dispariţie se gândeau serios foarte puţini contemporani. În loc să viseze cu ochii deschişi, conducerile celor două partide politice principale – conservatorii şi liberalii – preferau să se concentreze pe aspecte mai presante ale dezvoltării economice şi sociale, încercând în acelaşi timp să menţină un echilibru atât în relaţiile cu Viena, cât şi cu Sankt-Petersburgul¹.

Dar idealul s-a păstrat mereu: exaltat de câteva generaţii de poeţi, scriitori şi istorici români, el a exercitat o influenţă puternică asupra tineretului român. Rolul istoricilor a fost îndeosebi notabil şi, la începutul secolului XX, cel mai prolific şi mai influent dintre aceştia a fost Nicolae Iorga, supranumit „apostolul neamului”. Om de o energie şi o ambiţie colosală, a lăsat moştenire un număr puţin probabil de 1.200 de cărţi şi broşuri, plus aproximativ 23.000 de articole şi recenzii². În ajunul Marelui Război, Iorga era un orator şi un publicist cu un deosebit succes la public, ale cărui prelegeri la Universitatea din Bucureşti, în ultimii ani dinaintea Primului Război Mondial, atrăgeau invariabil un public foarte mare şi eterogen. Având studii în Franţa şi Germania, Iorga a fost un naţionalist de expresie rankeană. Considera că istoria europeană se îndrepta inexorabil spre o „diferenţiere a neamurilor din universalismul sacrului imperiului medieval […] potrivit legii sângelui naţional”. Astfel, doar timpul hotăra realizarea idealului naţional – pur şi simplu nu se putea altfel³.

Printre provinciile româneşti aflate sub ocupaţie străină, una deţinea locul de onoare: Transilvania. Această situaţie era explicată prin doi factori. În primul rând, conform versiunii asupra istoriei pe care românii o învăţau la şcoală, descendenţii coloniştilor romani din provinciile Daciei s-au ascuns timp de nouă secole în munţii Transilvaniei după retragerea romanilor la sud de Dunăre (270-275 e.n.), până la reapariţia lor pe scena istoriei în secolul al XII-lea, când au fost menţionaţi pentru prima dată în izvoare scrise⁴. De asemenea, din Transilvania românii s-au deplasat spre sud, repopulând teritoriile cunoscute ulterior ca Valahia şi Moldova, pe care le abandonaseră după retragerea romanilor. Astfel, Transilvania era, aşa cum obişnuiau să spună românii, „leagănul şi inima naţiunii române”.

În al doilea rând, de la sfârşitul secolului al XIX-lea până la începutul secolului XX, românii din Transilvania s-au aflat sub o presiune puternică din partea statului ungar, care se străduia să maghiarizeze toate naţionalităţile nonungare ale ţării. Ca răspuns, elitele româneşti din Transilvania au creat o serie întreagă de organizaţii culturale autonome, ziare şi reviste, bănci şi firme care se ocupau de nevoile ţăranilor români. Ele au dus un război de propagandă menit să convingă curtea de la Viena să intervină în afacerile interne ale Ungariei în interesul românilor şi să atragă de partea lor opinia publică europeană (aşa-numita Mişcare Memorandistă din anii 1880)⁵. Fervoarea naţionalistă din Transilvania era atât de puternică, încât s-a revărsat dincolo de Carpaţi şi a ajuns la tinerii exaltaţi din Bucureşti. Printre ei se număra Nichifor Crainic, viitor poet şi publicist naţionalist. Aşa cum a scris câteva decenii mai târziu, în ajunul Marelui Război, „Ardealul însemna idealul naţional”⁶.

Şi astfel, în august 1916, când armata română a acţionat împotriva Austro-Ungariei de partea Triplei Antante, motivul era Transilvania. Totuşi, în pofida entuziasmului iniţial, prestaţia militară românească a fost mediocră şi, în martie 1918, ţara a fost obligată să semneze un tratat de pace separat cu Puterile Centrale, care ocupau la acea dată cea mai mare parte a teritoriului naţional românesc, inclusiv capitala Bucureşti. Dar Puterile Centrale au pierdut războiul pe frontul de vest şi, la 10 noiembrie 1918, România a reintrat în război. Austro-Ungaria se dezintegra şi trupele româneşti au intrat în Bucovina şi Transilvania, unde grupuri autoproclamate care îi reprezentau pe românii din provincii au organizat demonstraţii şi au făcut declaraţii în favoarea unirii cu România. (În martie 1918, Basarabia se alăturase deja României cu acordul Germaniei şi al Austro-Ungariei, în timp ce Imperiul Rus se dezintegra în urma revoluţiei bolşevice.) Tulburările din Ungaria atingeau punctul culminant odată cu numirea comunistului Béla Kun în funcţia de prim-ministru şi cu formarea republicii ungare sovietice pe 21 martie 1919. Acest lucru le-a oferit românilor un pretext pentru a pătrunde şi mai mult pe teritoriul ungar, iar în august 1919 au intrat în Budapesta⁷. Această mişcare le-a consolidat poziţia de negociere la Conferinţa de Pace de la Paris.

Succesul românesc de la Paris a fost spectaculos⁸. Indiferent că a fost datorită prezenţei trupelor româneşti în provinciile pe care le revendicau sau sprijinului popular din rândul etnicilor români din provinciile respective pentru unirea cu România sau discursului direct şi manevrelor diplomatice abile ale negociatorului-şef al României, Ion. I.C. Brătianu, sau angajamentului Aliaţilor faţă de principiul wilsonian al distribuirii teritoriilor „conform trăsăturilor rasiale şi etnografice ale locuitorilor de acolo” sau unei combinaţii între toţi aceşti factori, românii au primit aproape tot ce au vrut, cu doar două excepţii⁹.

În primul rând, Banatul de Vest le-a fost dat sârbilor, în pofida protestelor româneşti vehemente: conform recensământului din 1910, românii reprezentau 37,42% din populaţia întregii provincii şi insistau că Banatul era o entitate geografică ce nu ar fi trebuit dislocată, dar aliaţii au decis opusul şi au atribuit partea de vest, aproximativ o treime, sârbilor, care deţineau o majoritate puternică aici; românii au primit restul¹⁰. În al doilea rând, România a fost obligată să semneze un tratat privind minorităţile, care garanta drepturile acestora şi prevedea acordarea dreptului de vot evreilor, cărora până în acel moment nu li se permisese, în marea lor majoritate, să devină cetăţeni români, precum şi un anumit grad de control al Ligii Naţiunilor privind implementarea acestor prevederi. În România, acest tratat a fost considerat un amestec în afacerile sale interne şi o umilinţă naţională şi a devenit subiectul agitaţiilor naţionaliste continue¹¹.

Dar chiar şi aşa nu se putea nega că ţara câştigase enorm de mult: odată cu încorporarea Basarabiei, Bucovinei, Transilvaniei şi a unei părţi mari din Banat şi cu recuperarea sudului Dobrogei de la Bulgaria (sudul Dobrogei a fost anexat de România în 1913, în urma celui de-al Doilea Război Balcanic, dar a fost pierdut în 1918, când românii au semnat un tratat de pace separat), atât populaţia, cât şi teritoriul României au crescut de mai bine de două ori: de la 7.750.000 la 16.250.000 de locuitori şi de la 140.000 la 290.000 de kilometri pătraţi¹². Visul României Mari a devenit realitate şi o naţiune care cu doar un deceniu în urmă era o ţară mică prinsă în menghină între două mari imperii a devenit un jucător important în Europa de Sud-Est.

Idealul naţional în anii 1920 şi la începutul anilor 1930: dezvoltare şi naţionalism

Realizarea idealului naţional aşa cum a fost înţeles înainte de Primul Război Mondial a crescut aşteptările, dar a şi lăsat în urmă un vid periculos, un sentiment că viaţa îşi pierduse sensul. Aşa cum s-a exprimat Crainic, „victoria absorbea credinţa, nimicind-o şi lăsând un pustiu în urma ei”¹³. Într-o cultură în care limbajul naţionalismului romantic ocupa un loc atât de însemnat, acest sentiment de vid putea duce la alienarea multora, în special a tinerilor. Ca răspuns la această ameninţare, politicienii români s-au concentrat pe crearea unui discurs care avea să canalizeze energia şi idealismul generaţiei postbelice spre sarcinile percepute ale noului stat. În realitate, au încercat să reinterpreteze semnificaţia „idealului naţional”.

În primul deceniu de după Marele Război, prestigiul democraţiilor occidentale victorioase era atât de mare, încât practic aproape toată lumea şi cu siguranţă toţi politicienii influenţi erau de acord că România trebuia să le emuleze¹⁴. Aceasta însemna că ţara trebuia să devină o democraţie propriu-zisă şi să se dezvolte. Sufragiul universal s-a acordat în 1919, iar în 1923 s-a promulgat o nouă constituţie, democratică. Cât priveşte „dezvoltarea”, nu era nimic nou în legătură cu importanţa acordată economiei: cu mult timp înainte de Primul Război Mondial, acesta fusese unul dintre crezurile elitelor din ţările „înapoiate” din Europa de Sud-Est. După realizarea Marii Uniri, politicienii au încercat să-l prezinte ca pe adevăratul „ideal naţional” din perioada postunificare. Iată ce scria în 1923 Mihail Manoilescu, un economist liberal şi funcţionar public influent de la acea vreme:

Idealul nostru naţional de eri a fost unul singur, simplu şi clar: a fost un ideal de întregire […].

[Astăzi] suntem în faza reconstrucţiei naţionale, al cărei succes condiţionează însăşi existenţa noastră ca stat şi ca popor¹⁵.

Nu exista de asemenea niciun dezacord cu privire la instrumentul care avea să implementeze schimbarea – acesta era statul. Mai mult, elitele au convenit după război, aşa cum o făcuseră şi înainte, că acest stat era naţional. Astfel îi definea caracterul articolul 1 al noii constituţii a ţării¹⁶. În mod caracteristic, deşi opoziţia, condusă de Partidul Naţional, era îngrozită de modul în care constituţia a fost adoptată de Partidul Naţional Liberal, care domina parlamentul, precum şi de lipsa prevederilor privind autonomia regională, definirea României ca stat naţional nu a fost niciodată atacată de politicienii sau de intelectualii influenţi¹⁷.

În 1932, Constantin C. Giurescu, un alt istoric naţionalist român şi unul dintre principalii rivali ai lui Iorga, a publicat o scurtă broşură intitulată sugestiv Un nou ideal¹⁸. Acest text, poate mai mult decât oricare altul, exprima consensul general al elitelor româneşti din anii 1920 şi începutul anilor 1930. Pornind de la premisa că fiecare om şi fiecare societate are nevoie de un ideal care să confere semnificaţie existenţei sale şi că astfel este o condiţie sine qua non a dezvoltării fructuoase şi armonioase, Giurescu a continuat prin a le aminti cititorilor săi cât de multe realizase naţiunea română într-o perioadă relativ scurtă. Cu doar o sută de ani înainte, se înflăcăra Giurescu, emisarilor români la Istanbul, tronul stăpânului imperial al ţării, nu li se permitea nici măcar să privească în ochii sultanului, fiind în schimb obligaţi să-şi trimită plângerile miniştrilor acestuia şi să le sărute poalele. De atunci, românii realizaseră unirea celor două principate, îşi asiguraseră independenţa faţă de turci (1878), îi uniseră pe toţi românii într-un singur stat (1918), introduseseră votul universal (1919) şi creaseră o burghezie naţională¹⁹. Dar odată cu realizarea idealului naţional al integrităţii statului naţional apărea o întrebare necesară: care era noul ţel, noul ideal al poporului român?

Giurescu era convins că ştie răspunsul: noul ideal naţional trebuia să „asigure populaţiei etnice respective o dezvoltare optimă, materială şi morală, în orişice caz o dezvoltare superioară aceleia de care se bucura în vechile formaţiuni politice, alogene” (subliniere în original). Giurescu recunoştea că la momentul redactării tratatului său statul român nu se putea lăuda cu atingerea acestui obiectiv. Totuşi, dorea să pară optimist: ţara avea un popor minunat şi era plină de bogăţii naturale – mai trebuia „un plan metodic de lucru în toate direcţiile, pe timp îndelungat şi conducători care să aibă un înalt simţ etic, un desăvârşit respect faţă de lege şi faţă de stat” (subliniere în original)²⁰.

Numindu-şi statul „naţional”, elitele româneşti înţelegeau că el aparţinea unei etno-naţiuni – comunitatea etnică a românilor. Deşi constituţia vorbea despre români ca despre cetăţeni români, în utilizarea sa de zi cu zi sintagma însemna aproape întotdeauna „etnici români”. De pildă, când în 1930 Sabin Manuilă a scris un studiu despre minorităţile naţionale, a putut să citeze o serie întreagă de politicieni şi intelectuali români care erau cu toţii de acord asupra acestui aspect. Astfel, de exemplu, Iuliu Maniu, unul dintre liderii Partidului Naţional şi ulterior al Partidului Naţional Ţărănesc, a scris în 1924 că statul naţional „este cea mai perfectă organizaţie omenească, pentru că are la bază unitatea limbii, obiceiurilor, gândirii, tradiţiei, aspiraţiunilor, cari caracterizează şi constituesc în mod firesc o naţiune […]. De această organizaţie grandioasă, care se numeşte Stat, are nevoie fiecare popor, ca în ea şi prin ea să-şi poată perfecţiona însuşirile speţifice naţionale şi să şi le apere în caz de nevoie”²¹.

Simion Mehedinţi, un geograf, etnograf şi antropolog român de seamă, insista că românii erau singura naţiune „autohtonă” de pe teritoriul României Mari, fiind „zămisliţi” aici – spre deosebire de celelalte grupuri etnice care îşi aveau patriile în altă parte – şi că minorităţile naţionale fuseseră „introduse” în interiorul naţiunii române de puteri ostile. Ca „gazde”, românii au fost nevoiţi să accepte aceşti „oaspeţi”, adică minorităţile, păzindu-se în acelaşi timp de tendinţele centrifuge ale unora dintre ele²². De asemenea, această idee era centrală în viziunea Partidului Naţional Liberal, unul dintre cele două partide importante din România interbelică (celălalt fiind Partidul Naţional Ţărănesc). Astfel, I.G. Duca, unul dintre liderii săi şi viitor prim-ministru al ţării, a subliniat în încercarea de a defini doctrina partidului său în 1923 că acesta era dedicat, printre alte valori, naţionalismului, ceea ce însemna „mijlocul de a salva individualitatea materială [a românilor], de a împiedica cotropirea ei de către elemente superioare prin putere sau prin organizarea lor” – o aluzie atât la capitalul străin văzut ca o ameninţare la adresa antreprenorilor locali, cât şi la cetăţenii români de altă etnie, despre care se credea că sunt „mai dezvoltaţi” decât etnicii români²³.

Dacă se considera că „statul naţional” promova dezvoltarea grupului etnic dominant, minorităţile erau „o problemă”. Mai mult, într-o anumită măsură, dezvoltarea trebuia îndreptată împotriva acestora. Aparent, exista un consens şi cu privire la acest lucru – deşi măsura în care interesele „gazdelor” şi „oaspeţilor” se excludeau reciproc sau erau compatibile făcea subiectul unor neînţelegeri.

Înainte de Primul Război Mondial, majoritatea românilor, atât din interiorul, cât şi din afara Regatului, erau agricultori şi crescători de animale. Clasa conducătoare, cu puţini membri, a Vechiului Regat (sau Regatul, România dinainte de Marea Unire din 1918) era alcătuită din intelectuali, preoţi, funcţionari publici şi militari, majoritatea de asemenea etnici români. În schimb, etnicii români erau puternic subreprezentaţi în industrie, meşteşuguri şi comerţ. Antreprenorii români erau de obicei evrei sau greci ori aparţineau altor minorităţi „mercuriale” – citându-l pe Yuri Slezkine – al căror stil tradiţional de viaţă îi făcuse mai bine pregătiţi să reuşească într-o economie capitalistă în plin avânt²⁴. Politica Partidului Liberal, principalul partid din România în anii dinaintea Primului Război Mondial, numită „prin noi înşine”, avea rolul de a contracara această situaţie percepută drept anormală printr-un sprijin de stat concertat pentru antreprenori „naţionali”, adică etnici români. Naţional-liberalii, de fapt un Partid Liberal cosmetizat, au continuat această politică în anii 1920, când aproape au avut monopol asupra puterii²⁵.

Odată cu încorporarea noilor provincii după Primul Război Mondial, românii s-au confruntat cu o situaţie în care inferioritatea lor percepută în ocupaţiile mai moderne şi mai de seamă a devenit şi mai accentuată. Târgurile şi oraşele din noile provincii erau populate în cea mai mare parte de naţionalităţi dominante anterior, precum ruşii în Basarabia, germanii în Bucovina şi ungurii în Transilvania, precum şi de evrei, care vorbeau fie idiş, fie limba culturii dominante local. Astfel, conform recensământului din 1930, în oraşul Chişinău, capitala Basarabiei, românii reprezentau 42,2% din populaţia totală, evreii 35,7% şi ruşii 17,1%. Trebuie notat că graniţele oraşelor româneşti erau trasate astfel încât să dilueze majorităţile nonromâneşti prin includerea în acele unităţi administrative a satelor cu etnici români din apropiere. În oraşul Chişinău propriu-zis, procentele de evrei şi ruşi erau şi mai mari, aşa cum sugerează o comparaţie cu recensământul rus din 1897: în 1897, evreii din Chişinău alcătuiau 45,9% din populaţie, ruşii 27% şi românii doar 17%²⁶. În Cernăuţi, capitala Bucovinei, românii reprezentau 27% din populaţie în 1930, evreii 37,9% şi germanii 14,6%; în 1910, când recenzorii austrieci au înregistrat originea vernaculară (Umgangssprache), şi nu cea etnică, 48,4% din populaţia oraşului a ales germana, 17,9% „ruteana” (adică ucraineana), 17,4% poloneza şi doar 15,7% româna. În 1930, în oraşul Cluj, cel mai important oraş din Transilvania, românii alcătuiau 34,6%, ungurii 47,3% şi evreii 13%, în timp ce în 1910 procentele erau de 12,4%, 71,7% şi, respectiv, 11,6%²⁷.

Aceste statistici erau destul de sumbre, dar în realitate este posibil ca românii să fi simţit, aşa cum a afirmat în mod convingător Irina Livezeanu, că situaţia era şi mai gravă, deoarece „oraşele şi târgurile din noile provincii ale României […] în general nu vădeau un caracter românesc vizibil”. În oraşul Cernăuţi, de exemplu, „universitatea, teatrul, majoritatea liceelor şi cotidienele erau în germană, iar prezenţa românilor […] nu se făcea simţită în afara comunităţii româneşti în sine”²⁸.

Intelectualii şi politicienii români preferau să atribuie această situaţie acţiunilor premeditate ale regimurilor imperiale precedente, despre care se afirma că intenţionau să-i denaţionalizeze pe români pentru a-şi asigura controlul asupra teritoriilor româneşti. Astfel, de exemplu, Manuilă, în studiul său din 1930 privind minorităţile naţionale, după ce a citat cu acordul lui Mehedinţi afirmaţia acestuia că „România este în Europa statul cel mai eterogen din punct de vedere etnografic” şi că ea „este singura ţară pe pământ ale cărei oraşe sunt în cea mai mare parte în mâinile străinilor”, a adăugat, citându-l pe Maniu, că oraşele din Transilvania „au fost construite în mod artificial, ca centre de maghiarizare” şi că „statul român trebuie «să refacă ceea ce au stricat ungurii, însă nu prin distrugerea unor valori existente, ci prin crearea de noi valori». Iată şi o idee pentru viitor!”²⁹.

Exclamaţia lui Manuilă era simptomatică. Într-adevăr, majoritatea contemporanilor săi din rândul intelectualilor şi politicienilor români aveau sentimentul că, după unificarea teritoriilor româneşti, „idealul naţional” era modernizarea ţării comparabilă cu cea a vecinilor săi occidentali şi, în acelaşi timp, eliminarea „găurii din mijloc” – subreprezentarea românilor în majoritatea sferelor economice şi sociale de prestigiu. Aceşti intelectuali şi politicieni tindeau să perceapă subreprezentarea ca insuportabil de ruşinoasă, deoarece putea sugera că românii erau incapabili să devină cu adevărat „moderni”³⁰.

Politicienii români erau conştienţi de tensiunea dintre angajamentul faţă de dezvoltarea gestionată de stat şi intenţia de a disloca minorităţile naţionale, care adesea erau mai „avansate” decât populaţia majoritară în ocupaţiile „moderne”. Dar în anii 1920 şi la începutul anilor 1930 aceştia, în majoritatea lor absolută, voiau să creadă că obiectivele de mai sus erau compatibile. România semăna şi din acest punct de vedere cu alte ţări din Europa de Est şi de Sud-Est care ieşiseră victorioase din Primul Război Mondial graţie alianţei lor cu Franţa şi Marea Britanie: victoria a legitimizat democraţia şi elitele şi-au declarat sprijinul pentru aceasta, chiar dacă agenda lor politică era marcată de o doză puternică de naţionalism etnic³¹. Devotamentul faţă de democraţie însemna că drepturile minorităţilor nu puteau fi încălcate pe faţă. Statul trebuia să procedeze cu precauţie atât pentru a creşte statutul naţionalităţii dominante, cât şi pentru a putea susţine că respectă drepturile minorităţilor. Pentru a exemplifica modul în care această dilemă a fost abordată de elitele româneşti mai liberale şi mai prevăzătoare, este util să-l analizăm mai atent pe unul dintre cei mai importanţi reprezentanţi ai lor, Iuliu Maniu.

Maniu a dominat politica românească în cea mai mare parte a perioadei interbelice şi, în timpul celui de-al Doilea Război Mondial, a fost cel mai influent lider al opoziţiei democratice prooccidentale. A fost unul dintre liderii PNŢ de la înfiinţarea acestuia în 1926 până în 1933 şi din 1937 până în 1946, când formaţiunea, împreună cu toate celelalte partide din opoziţie, a fost desfiinţată de autorităţile comuniste, iar liderii săi, inclusiv Maniu, au fost arestaţi şi întemniţaţi. Maniu a fost prim-ministrul României din noiembrie 1928 până în octombrie 1930 şi din octombrie 1932 până în ianuarie 1933. A murit în închisoarea de la Sighet la 5 februarie 1953.

Fotografia 1.1. Iuliu Maniu.
Prin amabilitatea Arhivelor Naţionale ale României.

Maniu s-a născut în 1873, într-o familie de nobili români din Transilvania, având o tradiţie glorioasă de luptători pentru drepturile ţăranilor români sub opresiune ungară. A fost educat în spiritul naţionalismului românesc încă din copilărie şi în tinereţe a jurat să se dedice neamului său³². Maniu a studiat dreptul la universităţile din Cluj (în maghiară, Kolozsvár), Budapesta şi Viena. În 1906 a fost ales în parlamentul ungar pe lista Partidului Naţional Român şi s-a dovedit a fi un politician capabil, curajos, prudent şi ingenios. Spre sfârşitul Primului Război Mondial era deja un lider de facto al partidului său şi al comunităţii româneşti din Transilvania. A luptat în Primul Război Mondial pe frontul italian, dar a refuzat ferm cererile autorităţilor ungare de a semna o declaraţie care denunţa participarea României în războiul împotriva Austro-Ungariei. S-a întors în Transilvania în ultimele săptămâni ale războiului, când imperiul îşi dădea ultima suflare şi în noiembrie 1918 a organizat preluarea administraţiei provinciale din Transilvania de către „gărzile naţionale” româneşti. A jucat rolul principal în organizarea demonstraţiei masive, de o sută de mii de români transilvăneni, care a decretat unirea Transilvaniei, Banatului şi estului Ungariei cu România la 1 decembrie 1918, la Alba Iulia. Din 2 decembrie 1918 până în 2 aprilie 1920 a condus administraţia provinciei Transilvania, care a supravegheat tranziţia spre unificarea deplină cu Vechiul Regat³³.

Maniu a fost astfel un naţionalist român înflăcărat. Dar a fost şi un democrat, iar devotamentul său faţă de democraţie a fost la fel de puternic precum cel faţă de naţionalism. O dată, într-o apariţie publică puternic promovată, chiar s-a autointitulat „un adevărat fanatic al democraţiei […] un fanatic adversar al dictaturii sub orice formă s-ar prezenta ea”³⁴. Nu erau simple vorbe pentru Maniu: în mai 1938, când le-a rostit, România era o dictatură sub regele Carol al II-lea şi la acea dată Maniu se împotrivea tendinţelor autoritare ale lui Carol de câţiva ani. După ce a luptat împotriva dictaturii regale, s-a opus ferm dictaturii lui Ion Antonescu din timpul războiului şi, după o lovitură de stat care l-a îndepărtat pe Antonescu în august 1944, s-a împotrivit curajos preluării puterii de către comunişti – până la sfârşitul vieţii sale.

Strâns legată de angajamentul lui Maniu faţă de democraţie era dorinţa sa de garantare pentru cetăţenii români de altă etnie a unor drepturi naţionale pe care le considera indispensabile pentru demnitatea lor umană şi naţională. S-a dedicat „asigurării libertăţii pentru toţi şi dezvoltării pentru toate popoarele conlocuitoare”, inclusiv dreptului fiecărei naţiuni de a „se cultiva în limba ei, de a se ruga lui Dumnezeu în limba ei şi de a-şi cere drepturile în limba ei”. Aceste principii au fost afirmate în declaraţia de unire aprobată pe 1 decembrie 1918 de adunarea de la Alba Iulia³⁵. Ele au făcut parte din platforma PNŢ pe toată perioada interbelică³⁶.

Maniu a detaliat cel mai amplu idealurile sale şi pe cele ale partidului în „problema minorităţilor” într-o prelegere din mai 1924. Apreciind că odată cu formarea statului naţional român idealul naţional încă nu fusese atins, el a afirmat că „următorul scop” al naţiunii române trebuia să fie promovarea dezvoltării, câştigarea respectului vecinilor săi şi al întregii „lumi civilizate”. În acest sens, ţara sa trebuia să fie o democraţie, să garanteze statul de drept şi respectarea drepturilor omului, inclusiv ale minorităţilor. Dintre acestea, a amintit dreptul de a beneficia de educaţie primară în limba maternă în şcoli publice şi de a-şi crea propriile instituţii de învăţământ, culturale şi religioase. Statul trebuia să facă eforturi pentru a numi reprezentanţi ai minorităţilor în diverse poziţii administrative şi judiciare locale şi regionale în zonele în care minorităţile predominau numeric³⁷. După standardele Europei interbelice, acesta era într-adevăr un program generos.

Şi totuşi, Maniu credea că naţiunea română avea „drepturi speciale” faţă de teritoriul României, deoarece s-a „format” aici şi, drept urmare, însăşi identitatea şi psihologia sa erau indisolubil legate de teritoriu. Minorităţile reprezentau „insule” de diferite popoare în „marele corp autohton naţional”; aceste populaţii îşi aveau „patriile” în altă parte şi prezenţa lor pe teritoriul naţional al românilor era rezultatul „infiltrării”³⁸. Deşi drepturile minorităţilor nu trebuiau ignorate, statul român era responsabil în principal faţă de naţiunea română şi datoria sa era să repare daunele provocate de puterile ostile care îi conduseseră pe români timp de secole. Şi anume, oraşelor trebuia să li se dea un caracter românesc „veritabil” şi trebuiau populate cu etnici români care să fie promovaţi în sferele economiei şi profesiilor liberale în care erau subreprezentaţi. Altfel, „structura socială a poporului românesc, în lipsa unui strat social mijlociu, şi producţia naţională în lipsa clasei producătoare a industriaşilor şi a comercianţilor sunt incomplete şi bolnave”³⁹. Maniu credea că ţelul său era pe deplin compatibil cu valorile democratice şi un sistem democratic şi că „nu va putea pe nimeni supăra această acţiune”, care nu reprezenta decât o dorinţă a românilor de a atinge, „cu protecţiunea Statului [lor şi] cu banul public”, acelaşi nivel de dezvoltare pe care populaţiile de alte rase, limbi şi religii îl atinseseră pentru ele înseşi⁴⁰.

Devotamentul lui Maniu faţă de crearea echilibrului corect între naţionalism şi democraţie era sincer şi puternic, dar ar fi o exagerare să spunem că acţiunile şi poziţiile sale publice au fost întotdeauna constante. Astfel, după ce partidul său a câştigat 77,8% din votul popular în alegerile parlamentare din decembrie 1928, cu sprijinul masiv al votanţilor minoritari, realizările din mandatul său i-au dezamăgit. Este adevărat că în timpul conducerii PNŢ din noiembrie 1928 până în octombrie 1930 situaţia minorităţilor s-a îmbunătăţit oarecum, dar nu s-a adoptat nicio lege a minorităţilor şi nici nu s-a revizuit Legea din 1925 privind şcolile publice, care limita sever dreptul de a înfiinţa şcoli ale minorităţilor⁴¹. Pe de altă parte, în 1933, atunci când vechiul prieten şi aliat apropiat al lui Maniu Alexandru Vaida-Voevod a venit cu ideea adoptării unor măsuri autoritare în scopul dislocării cetăţenilor români de altă etnie din economia naţională şi profesiunile liberale şi al debarasării de angajamentul faţă de democraţie, deoarece stătea în calea unei creşteri rapide şi de succes a puterii etnicilor români, Maniu s-a opus ferm sugestiei sale şi l-a exclus pe Vaida-Voevod din partid⁴².

Poate cel mai mare eşec al carierei politice a lui Maniu s-a produs în 1937, când a semnat un pact electoral de „neagresiune” cu Corneliu Zelea Codreanu, unul dintre liderii celui mai important şi mai violent partid fascist antisemit din România, denumit oficial „Totul pentru Ţară”, dar cunoscut mai cu seamă ca Garda de Fier sau Legionarii. Acest pact a avut rolul de a împiedica fraudarea masivă a alegerilor parlamentare din decembrie, acelaşi an, de către guvern, căruia se opuneau atât PNŢ, cât şi Garda de Fier. Astfel, scopul pactului era limitat. Totuşi, când a justificat public înţelegerea sa cu Codreanu, Maniu a făcut unele declaraţii în care îşi exprima simpatia pentru acesta ca om, chipurile, de o înaltă probitate morală. Cu aceasta ocazie, Maniu a afirmat chiar că el şi Codreanu aveau o înţelegere „identică” a „ideii naţionale” şi şi-a exprimat speranţa ca în cele din urmă Codreanu să înţeleagă imposibilitatea unei politici antisemite în România⁴³. Chiar dacă Maniu şi-a reafirmat simultan angajamentul faţă de democraţie, renunţarea la violenţă, antisemitism şi „persecuţiile de orice fel”, precum şi orientarea mai mult spre democraţiile occidentale decât spre Italia fascistă şi Germania nazistă (o poziţie politică oficială a partidului lui Codreanu), aceste declaraţii au provocat o nelinişte justificată în rândul susţinătorilor lui Maniu, şi de atunci continuă să provoace controverse⁴⁴.

Aşa cum sugerează exemplul lui Maniu, naţionalismul etnic românesc din perioada interbelică putea fi şi a fost moderat în practică de devotamentul unor membri ai elitei româneşti faţă de democraţia parlamentară şi principiile statului de drept. Deşi este inutil să ne întrebăm ce s-ar fi întâmplat în România în al Doilea Război Mondial dacă Maniu şi alţi naţionalişti moderaţi de aceeaşi factură s-ar fi aflat la cârma statului în acea perioadă, este clar că istoria ţării ar fi fost foarte diferită. În realitate, în această perioadă la conducerea statului român s-au aflat oameni mult mai de dreapta şi naţionalismul lor era de o cu totul altă natură.

Radicalizarea dreptei româneşti în anii 1930:
programul statului etnocratic

Timp de mai multe decenii, specialiştii care au studiat mişcările interbelice de dreapta şi-au concentrat atenţia asupra ideologiilor şi politicilor celor două partide principale de factură fascistă, Partidul Naţional Creştin al lui A.C. Cuza (sau cuziştii) şi Garda de Fier a lui Corneliu Zelea Codreanu⁴⁵. O asemenea atenţie este de înţeles, dat fiind că acestea erau partide politice de masă, care se bucurau de un sprijin electoral considerabil la sfârşitul anilor 1930 şi care au participat la exercitarea puterii, deşi pentru o perioadă destul de limitată. Cuziştii au format un guvern în decembrie 1937 şi au rămas la putere până în februarie 1938; Garda de Fier a împărţit puterea cu dictatorul român Ion Antonescu din septembrie 1940 până în ianuarie 1941. Dintre acestea două, Garda de Fier avea atributele unei mişcări sociale autentice într-o măsură mai mare decât PNC, bucurându-se de sprijinul maselor în ţară şi bazându-se pe devotamentul unui grup mare de activişti. În practicile sale discursive, Garda era şi mai ingenioasă: în timp ce Cuza era un megaloman primitiv antisemit, care credea că reuşise să transforme prejudecata populară în nu mai puţin decât „ştiinţa” antisemitismului (A.C. Cuza era profesor de economie politică la Universitatea din Iaşi), Codreanu, fostul său student şi discipol, care ulterior s-a distanţat de el pe motive politice, amesteca ingenios agitaţia antisemită cu denunţarea corupţiei politice şi pledoarii pentru regenerarea morală a României⁴⁶. Sinceritatea aparentă şi religiozitatea profundă, precum şi folosirea cu abilitate a unor imagini tradiţionale din domeniul spiritualităţii şi martiriului au fost cele care i-au adus lui Codreanu devotamentul fanatic şi sprijinul multor tineri români şi al unora dintre cei mai străluciţi intelectuali ai ţării⁴⁷.

Totuşi, concentrarea asupra acestor două partide, asupra liderilor şi adepţilor intelectuali pune în umbră influenţa altor intelectuali de dreapta şi politicieni cu orientări extremiste care, deşi nu s-au afiliat niciodată unor mişcări politice de masă, au jucat un rol important în politica românească, datorită apropierii personale de regele Carol al II-lea, prestigiului de care se bucurau scrierile lor în România şi în afară sau datorită combinaţiei ambilor factori. Mai mult, o astfel de concentrare tinde să pună în umbră faptul că în România interbelică naţionalismul nu era îndreptat numai împotriva evreilor, ci a tuturor minorităţilor. Cu toate că atât cuziştii, cât şi legionarii au făcut din „ameninţarea evreiască” strigătul lor de luptă cel mai important – deşi Codreanu perora din când în când împotriva tuturor „străinilor”, nu doar evrei –, majoritatea celorlalţi susţinători ai dreptei atacau sistematic toate minorităţile naţionale, considerându-i duşmanii de moarte ai românilor⁴⁸. Aceştia au fost cei care, aşa cum voi arăta mai jos, au stat la originea unei reorientări radicale spre dreapta a politicii interne a ţării şi spre atitudinea progermană pe arena internaţională în fatidicul an 1940. Astfel, pe termen lung, ei s-au dovedit a fi mai influenţi decât cuziştii şi legionarii.

Majoritatea persoanelor ale căror puncte de vedere sunt analizate în paginile următoare au apărut ca voci importante ale dreptei în anii 1930; în deceniul precedent ele făceau parte dintre politicienii şi publiciştii de viziune dominantă apropiaţi de centrul politic şi de unul dintre cele două partide aşa-zise istorice, PNL sau PNŢ. Trecerea lor spre dreapta în anii 1930 poate fi considerată un exemplu românesc al radicalizării politice generale din Europa interbelică atunci când sprijinul tot mai firav pentru democraţie pe fondul dislocării economice şi sociale produse de Marea Depresiune a fost însoţit de orientarea multor conservatori spre o cooperare mai strânsă cu mişcările de factură fascistă⁴⁹. Totuşi, în România a mai existat un motiv pentru reorientarea unor intelectuali şi politicieni spre dreapta: personalitatea şi politica monarhului ţării, regele Carol al II-lea, cu care aceste personaje aveau diferite legături. Multe aspecte ale evoluţiei lor politice ar fi imposibil de înţeles fără a arunca o privire mai atentă la acest rege.

Carol al II-lea (1893-1953), al treilea rege din Dinastia Hohenzollern-Sigmaringen, care a condus România începând cu 1866, a fost numit de un istoric „capul încoronat cel mai corupt din Europa secolului XX”. În timpul vieţii sale, a fost supranumit în presa internaţională „regele playboy”⁵⁰. Scandalurile de tot felul, dar mai ales cele sexuale şi financiare, i-au marcat întreaga viaţă.

Moştenitor al tronului prin naştere, Carol a renunţat la drepturile sale în decembrie 1925 printr-o scrisoare adresată tatălui său, regele Ferdinand, în timp ce se afla într-o excursie în Europa. Motivul deciziei sale a fost hotărârea de a trăi cu amanta sa, Elena Lupescu, fiica unui cuplu romano-catolic de origine evreiască. Elena Lupescu fusese căsătorită anterior cu un ofiţer al armatei române de care a divorţat în 1920. Până când l-a întâlnit pe Carol, în mai 1925, a trăit la periferia societăţii demimonde din Bucureşti, având o reputaţie de femeie promiscuă⁵¹. În urma scrisorii sale de renunţare la tron, lui Carol i s-au retras prin lege drepturile de moştenitor în 4 ianuarie 1926. Mihai, fiul său şi al principesei Elena a Greciei, cu care se căsătorise în 1921 şi de care a divorţat în 1928, a fost proclamat moştenitor. S-a alcătuit regenţa şi lui Carol i s-a interzis să se întoarcă în ţară. Totuşi, situaţia din România s-a schimbat în scurt timp⁵².

Regele Ferdinand a murit în iulie 1927 şi principele Mihai a devenit rege, consiliul de regenţă fiind controlat de Partidul Naţional Liberal. Acest acord ar fi putut funcţiona, dacă puternicul lider al partidului, Ion I.C. Brătianu, nu ar fi murit subit în noiembrie, acelaşi an. Cu depresiunea economică instalată, regenţa extrem de nepopulară şi opinia publică tot mai favorabilă lui (românii aveau tendinţa de a-l vedea pe principele deposedat ca victimă a intrigilor PNL), Carol a văzut că avea o şansă. PNŢ, care se afla la putere din noiembrie 1928, a fost luat de valul opiniei publice, iar Maniu însuşi s-a lăsat amăgit de asigurările vagi ale lui Carol, conform cărora, după urcarea pe tron, avea să renunţe la Elena Lupescu şi să-şi reia relaţia maritală cu principesa Elena⁵³.

Revenirea bruscă a lui Carol în România (avionul său a aterizat la Cluj pe 7 iunie 1930) a fost primită cu mare entuziasm de o mare de oameni. În ziua următoare, parlamentul a votat cu 495 la 1 abrogarea Legii din 4 ianuarie 1926 şi proclamarea ca rege a lui Carol. Fiul său, Mihai, a fost decăzut la poziţia de moştenitor. La mijlocul lunii august, Elena Lupescu s-a întors în România şi s-a instalat confortabil în palatul regal. Domnia lui Carol avea să dureze până la 6 septembrie 1940, când va fi obligat să abdice şi să părăsească România pentru totdeauna⁵⁴.

Carol nu avea decât o idee vagă cu privire la ce dorea să facă în ţara sa, în afară de a fi rege, dar nu era complet lipsit de ideologie. În mod cert, nu era un democrat şi nu respecta prea mult constituţia sau legea în general. Nici nu avea o părere prea bună despre partidele politice şi politicienii români⁵⁵. Idealul său era o dictatură regală de tip bonapartist-plebiscitar, în care avea să joace rolul principal. Din când în când, Carol vorbea cu entuziasm despre Mussolini, Hitler şi Salazar; ceea ce îi plăcea la ei nu era atât dimensiunea „revoluţionară” a regimurilor lor, cât stilul autoritar al guvernării lor, combinat cu retorica „reîntineririi”, care se potrivea percepţiei sale despre sine⁵⁶. Dar nu se gândea „doar” la păstrarea puterii de dragul puterii, ci visa la modernizarea ţării şi la intrarea lui în istorie ca unul dintre cei mai mari monarhi ai României.

În viziunea standard a istoriei române, Carol este un ticălos. Nu apare niciodată pe lista „marilor români” din niciun sondaj naţional şi atunci când rămăşiţele sale au fost aduse în România din Portugalia în 2003, au fost îngropate în afara catedralei de la mănăstirea Curtea de Argeş, şi nu în interior, unde se odihnesc alţi domnitori români. Este surprinzător aşadar să descoperim că unii dintre contemporanii săi, chiar după căderea sa şi pe fondul ostilităţii publice faţă de memoria sa, au fost dispuşi să facă evaluări afirmative precaute despre capacităţile şi intenţiile sale. Sociologul Henri H. Stahl, de exemplu, a afirmat în anii 1980 că regele Carol se considera un „Brâncoveanu al culturii româneşti” – o referire la domnitorul valah respectat din secolul al XVIII-lea, care a iniţiat o perioadă foarte productivă de renaştere culturală. Stahl a subliniat că sprijinul regelui a fost indispensabil pentru multe realizări culturale importante, precum crearea Muzeului Satului Românesc şi publicarea unor reviste culturale de înaltă calitate. „Păcat”, a concluzionat Stahl, „că omul avea mari defecte, că altfel era plin de calităţi”⁵⁷.

Un mit despre Carol care s-a perpetuat mult timp îşi are originea în cercurile lui Maniu; s-ar spune că din primele zile de la ascensiunea sa la putere, Carol a depus eforturi consecvente pentru abolirea democraţiei şi introducerea dictaturii regale, un ţel pe care l-a atins în cele din urmă în februarie 1938⁵⁸. În realitate totuşi, politica lui Carol din 1930-1938 nu a fost în niciun caz consecventă. Cu toate acestea, într-adevăr, colaborarea lui Carol cu partidele politice şi politicienii români a fost aparte: o accepta doar în termenii săi proprii, care însemnau înainte de toate apărarea nenumăratelor sale interese financiare. Abuzând de prerogativa constituţională de a numi prim-ministrul şi membrii guvernului, s-a străduit mereu să aleagă un candidat care putea fi influenţat foarte uşor şi să-i izoleze şi să-i anihileze politic pe cei care, asemenea lui Maniu, erau recunoscuţi pentru integritatea lor. Aşa cum s-a exprimat un observator elocvent, „dintre oamenii de treabă, Carol al II-lea alegea întotdeauna pe cel mai flexibil; dintre ceilalţi, pe cea mai mare lichea”⁵⁹. „Lichea” era apelativul peiorativ cel mai des folosit pentru preferaţii lui Carol de cei care fie se simţeau furaţi de dreptul lor, fie erau dezgustaţi de regimul său imoral.

Tratamentul aplicat de Carol politicienilor români a fost interpretat adesea ca o strategie conştientă de fragmentare a partidelor politice, în special a celor mari şi influente, ca etapă preliminară a abolirii lor complete⁶⁰. Dar a accepta această interpretare ar însemna a-i atribui lui Carol o conştiinciozitate şi o strategie pe termen lung de care nu era capabil⁶¹. Jurnalele sale recent publicate, interpretate împreună cu alte surse disponibile de curând, sugerează clar că ar fi fost bucuros să continue „colaborarea” cu partidele româneşti după 1937, aşa cum o făcuse înainte, dacă ar mai fi fost posibil. A ajuns la concluzia că nu mai era posibil din cauza circumstanţelor foarte speciale de la sfârşitul anului 1937, despre care discutăm mai jos. Remarcabil în povestea domniei lui Carol nu este atât că democraţia (nu discutăm aici dacă ceea ce a încheiat Carol merită numele de democraţie) a fost suprimată la începutul anului 1938 – practic toţi vecinii României, cu singura excepţie notabilă a Cehoslovaciei, erau conduşi la acea dată de diferite tipuri de guverne autoritare –, cât că regele Carol s-a abţinut pentru o perioadă atât de lungă să distrugă faţada democratică, în pofida dispreţului său profund pentru partidele politice şi politica electorală şi contrar sprijinului de care democraţia se bucura în societatea românească. Explicaţia este simplă: rezerva de specialişti „flexibili” şi „lichele” incompetente era atât de mare în rândul politicienilor români, încât Carol pur şi simplu nu a simţit nevoia să întreprindă acţiuni drastice. Întrucât principala sa preocupare era libertatea sa şi a anturajului său de a delapida fondurile publice şi pentru că nu exista nicio contradicţie gravă între el şi politicienii tradiţionali, lui Carol i-a fost uşor să obţină ce a vrut, menţinând aparenţa de „democraţie”. Nu putem decât să fim de acord cu următoarea afirmaţie a unuia dintre foştii aliaţi, ulterior defăimător al lui Carol:

Carol […] nu poate fi înţeles dacă nu este judecat în acelaşi timp cu toată societatea românească care l-a hulit sau l-a adulat, exagerându-i de atâtea ori scăderile sau trecându-i în sarcina propriilor ei păcate (subliniere în original)⁶².

Potrivit unui istoric român, Carol nu a fost un tiran şi ar fi putut fi uşor „pus la punct” dacă politicienii români s-ar fi opus tendinţelor sale autoritare. În schimb, „mediocritatea” şi „politicianismul atât de dăunător” ale clasei politice româneşti i-au garantat practic triumful politic⁶³.

Deşi Carol a intenţionat să-i manipuleze pe politicienii români în interes personal, unii au încercat să-l folosească pentru a-şi avansa propriile interese şi agende politice. Aceştia erau în cea mai mare parte politicieni şi publicişti de dreapta care simpatizau cu tendinţele sale autoritare de după exil şi care sperau că l-ar putea interesa ideile lor; odată ajuns la tron, gândeau ei, Carol avea să-i ducă pe cele mai înalte culmi ale puterii. Totuşi, curând după restaurarea lui Carol pe tron, majoritatea acestor persoane au fost tot mai dezamăgite de „inconsecvenţa” regelui în combaterea „regimului partidelor” şi de faptul că uitase de serviciile pe care i le aduseseră în timpul exilului. Această dezamăgire i-a împins şi mai mult spre dreapta, apropiindu-i uneori de Garda de Fier, deşi încercau să evite o ruptură completă de Carol şi de anturajul acestuia. Între timp aveau să-şi dezvolte şi să-şi publice propriile idei politice, care urmau să confere o interpretare nouă şi mai radicală naţionalismului românesc.

Nichifor Crainic era unul dintre aceştia. Născut în 1889 într-o familie săracă de ţărani, a visat la o carieră de preot creştin ortodox şi a primit educaţia aferentă la seminarul din Bucureşti. La o vârstă destul de fragedă însă a abandonat aceste planuri. A luptat în Primul Război Mondial şi în 1920-1922 a studiat teologia şi misticismul medieval la Viena, având senzaţia că a fost primul român care a descoperit-o⁶⁴. La scurtă vreme după revenirea sa la Bucureşti, Crainic a devenit un poet popular, jurnalist şi publicist de dreapta, editor la importanta revistă culturală lunară Gândirea (1922) şi, mai târziu, editor la alte periodice de dreapta⁶⁵. Crainic avea de asemenea ambiţii politice. În 1927 a fost ales în parlament cu sprijinul PNŢ, dar curând după aceea a părăsit partidul şi a devenit în schimb „carlist”, adică un susţinător energic al restaurării lui Carol. Totuşi, Crainic şi-a pierdut influenţa în anturajul lui Carol aproape imediat după ascensiunea la tron a celui din urmă. Aceasta l-a făcut să se apropie şi mai mult de dreapta.

La începutul anilor 1930, media deja o reconciliere şi o posibilă fuziune între legionari şi cuzişti, dar eforturile sale au eşuat şi şi-a atras neîncrederea ambilor lideri. În urma acestui fiasco a adoptat un nou proiect: consolidarea cuziştilor şi transformarea lor în cel mai important partid de dreapta. Crainic a jucat un rol central în pregătirea fuziunii cuziştilor cu minusculul Partid Naţional Agrar, condus de poetul naţionalist transilvănean Octavian Goga. Această fuziune a avut loc în iunie 1935. Totuşi, în urma congresului de unificare, Goga şi Cuza, care nu aveau încredere în Crainic şi se temeau de ambiţiile sale politice, l-au exclus din nou-creatul Partid Naţional Creştin şi au refuzat să adopte un program scris de acesta. În ciuda eşecului său, Crainic a rămas o persoană influentă a dreptei româneşti⁶⁶.

Deşi majoritatea ideilor politice ale lui Crainic se formaseră deja până a revenit de la Viena, ele s-au radicalizat considerabil în anii 1930, în timpul ascensiunii la putere a naziştilor în Germania şi a succeselor obţinute de aceştia ulterior pe plan intern şi internaţional. Ideile sale au fost sintetizate într-un volum publicat în 1936, care includea programul scris în 1935 pentru Partidul Naţional Creştin.

Crezul lui Crainic poate fi redus la două componente de bază. În primul rând, o reinterpretare a naţionalismului românesc în sensul în care creştinismul ortodox devenea o parte centrală a acestuia, oferind în acelaşi timp tradiţiei ortodoxe o interpretare bigotă şi autoritară. Aceasta era o direcţie nouă de dezvoltare a naţionalismului românesc, deoarece până atunci el tindea să fie laic şi raţionalist, în mare parte datorită influenţei gândirii politice franceze. În al doilea rând, a contrapus explicit naţionalismul democraţiei, care, susţinea el, nu reuşise să garanteze dominaţia etnicilor români în „propriul” stat şi permisese minorităţilor, în special evreilor, să joace un rol prea important. În loc să fie democratic, statul român trebuia să devină etnocratic, adică să reprezinte exclusiv interesele etnicilor români, cărora interesele tuturor celorlalte minorităţi naţionale le erau ireconciliabil opuse. În practică, aceasta însemna că în statul reformat, cu adevărat naţionalist: (1) doar românilor neaoşi li se va permite să ocupe funcţii publice; (2) tuturor funcţionarilor publici li se va interzice să se căsătorească cu neromâni; (3) ortodoxia va deveni doctrina oficială a statului şi preoţii vor primi salariu de la stat; (4) societatea va fi reorganizată pe o bază corporatistă şi în fiecare corporaţie cota minorităţilor va fi menţinută în limitele procentului minorităţii din populaţia generală; (5) membrii minorităţilor despre care se credea că sunt periculoşi pentru interesele naţionale îşi vor pierde cetăţenia română; (6) se vor lua măsuri decisive pentru a creşte numărul de etnici români, cu scopul de a le asigura dominaţia asupra minorităţilor „prin forţa numărului organizat şi prin calitatea lui”⁶⁷. În vederea îndeplinirii acestui scop se va face schimb de populaţie cu ţările învecinate, etnicii români vor fi repatriaţi din America (nu se oferea nicio explicaţie privind modul în care s-ar putea realiza acest lucru) şi se va desfăşura o colonizare masivă cu etnici români de-a lungul graniţelor ţării şi pe terenurile confiscate de la proprietarii evrei. În plus, politica publică va promova natalitatea în rândul etnicilor români⁶⁸.

Când Crainic îşi scria programul, principalele sale idei circulau deja. 1935, anul în care şi-a scris programul, a fost marcat de o profundă agitaţie naţionalistă şi antisemită. Ideea de reducere prin mijloace legislative sau de reglementare a cotelor minorităţilor din diferite profesiuni şi activităţi economice la cotele minorităţilor respective din întreaga populaţie a ţării era discutată aprins în parlament şi în general de societate⁶⁹. Dezbaterea a fost deschisă în mod neintenţionat de guvernul lui Gheorghe Tătărescu, o „lichea” infamă a lui Carol şi membru al Partidului Naţional Liberal, pe care regele îl alesese în funcţia de prim-ministru fiindcă nu avea coloană vertebrală şi era cinic. În aprilie 1934, guvernul a introdus proiectul de lege intitulat „Pentru folosirea personalului român în întreprinderi”. Proiectul asigura tratament preferenţial pentru cetăţenii români faţă de străini: românii trebuiau să reprezinte cel puţin 80% dintre toţi angajaţii oricărei întreprinderi⁷⁰. Totuşi, susţinătorii dreptei cereau ca termenul „român” să fie înţeles nu ca referitor la cetăţenii statului, ci numai la etnicii români. O astfel de interpretare contravenea flagrant cu constituţia din 1923, care folosea termenul în sensul său nonetnic incluziv, dar acest lucru a fost ignorat de naţionalişti. Guvernul, căruia îi lipseau atât caracterul, cât şi convingerea de a apăra principiile constituţionale, a făcut un pas în întâmpinarea naţionaliştilor şi, în ianuarie 1935, a emis un decret care obliga toate întreprinderile să raporteze guvernului componenţa personalului lor, împărţită în trei categorii: cetăţeni români de origine etnică română, cetăţeni români de origine etnică neromână şi străini. În urma acestui precedent, legile şi regulamentele româneşti au început să dispună înregistrarea originii etnice a beneficiarilor programelor guvernamentale şi a angajaţilor statului, precum şi să ceară un certificat de origine etnică de la potenţialii beneficiari şi viitorii angajaţi ai statului; deşi nu au decretat expres discriminarea membrilor minorităţilor naţionale, ele au favorizat totuşi în mod tacit o asemenea discriminare⁷¹.

În 1934-1935, atacul asupra minorităţilor şi spiritului constituţiei a fost condus de un fost aliat apropiat al lui Maniu şi fost prim-ministru român în 1919-1920 şi 1932-1933, Alexandru Vaida-Voevod, cunoscut şi sub numele de Vaida. Acesta s-a distanţat de Maniu în problema necesităţii ca PNŢ să colaboreze cu Carol sau să se alăture opoziţiei intransigente faţă de monarh şi anturajul său, Vaida sprijinind prima opţiune şi Maniu pe cea din urmă. Alegerea de către Vaida a temei pe care avea să-şi fundamenteze campania a fost dictată de oportunismul politic: credea că aceasta avea să atragă voturi, permiţându-i să creeze o bază politică independentă⁷². În această perioadă, Vaida a lansat sintagma numerus valachiqus, care se dorea să însemne realizarea unei „cumpene drepte” între etnicii români şi minorităţi. Deşi este îndoielnic că Vaida a fost cu adevărat un naţionalist atât de ardent pe cât părea, în discursul său public a exploatat cu neruşinare resentimentul claselor de mijloc româneşti faţă de minorităţile care le depăşeau ca număr în profesiile lucrative şi de prestigiu⁷³.

În cercurile politice din Bucureşti, în 1935, iniţiativa lui Vaida a primit un sprijin considerabil din partea unor susţinători diferiţi ai dreptei, fie independenţi, fie marginalizaţi în propriile partide, fiind de asemenea sprijinită în secret de rege, care spera să submineze astfel poziţia lui Maniu în Transilvania⁷⁴. Printre cei mai importanţi participanţi la această campanie a fost Mihail Manoilescu, poate singurul economist român din acea perioadă care a dobândit un renume internaţional. Născut în 1891 într-o familie nobilă din Moldova, despre care se considera că are relaţii, dar nu şi avere, Manoilescu a primit educaţie ca inginer de drumuri. A luptat în Primul Război Mondial şi, începând cu 1920, a lucrat în diverse ministere economice din guvernele conduse de Partidul Naţional Liberal. În această perioadă a fost un apărător al liberalismului economic şi politic, dar chiar şi atunci se evidenţia prin entuziasmul său exuberant cu privire la capacitatea statului de a reconstrui societatea pe „principiile organizării ştiinţifice”⁷⁵. În mai 1926 şi ianuarie 1927, în timp ce se afla în misiuni diplomatice în Italia ca subsecretar al ministrului de Finanţe, Manoilescu a avut audienţe la Mussolini, pe care a ajuns să-l admire⁷⁶.

În iunie 1928, în timp ce se afla într-o delegaţie la Paris, Manoilescu s-a întâlnit cu Carol şi a devenit „carlist”⁷⁷. După restaurarea din iunie 1930, în care a jucat un rol important, Manoilescu a pregătit un memorandum pentru rege, care cuprindea un program întreg de acţiuni „menite, aşa cum a scris în memoriile sale, să pună capăt ficţiunilor democraţiei şi să revalorizeze pretutindeni românismul şi elita lui” (subliniere în original). Regele a studiat programul cu atenţie şi aparent i-a plăcut totul, cu excepţia ideii de abolire imediată a parlamentului⁷⁸. În 1930-1931, Manoilescu a fost foarte influent în anturajul lui Carol şi a servit ca ministru al Lucrărilor Publice şi Comunicaţiilor (1930), ministru al Industriei şi Comerţului (1930-1931) în guvernele PNŢ, precum şi ca guvernator al Băncii Centrale. Dar în octombrie 1931 a rupt relaţiile cu Carol ca urmare a disputei dacă se impunea ca statul să salveze o bancă falimentară, Banca Marmorosch Blank, al cărei proprietar, Aristide Blank, era un membru influent al cercului intim al regelui, cunoscut drept camarilă (regele, care avea interese financiare în bancă, a sprijinit ideea, în timp ce Manoilescu, la acea dată guvernator al Băncii Naţionale, s-a opus)⁷⁹.

Pierzându-şi poziţia în camarilă şi simţindu-se izolat, Manoilescu s-a orientat şi mai mult spre dreapta în tabăra criticilor regelui. Acest lucru l-a apropiat în cele din urmă de Garda de Fier, pe care a finanţat-o prin intermediul unei companii pe care o deţinea împreună cu fraţii săi şi pe a cărei listă de candidaţi a fost ales senator în decembrie 1937⁸⁰. În 1934 a publicat Le siècle du corporatisme şi în 1937 Le parti unique, institution politique des régimes nouveaux, ambele la Paris⁸¹. Aceste cărţi au fost traduse imediat în limba română şi în multe alte limbi europene, fiind reeditate de mai multe ori într-o perioadă scurtă de timp. Manoilescu a devenit un fel de celebritate în cercurile europene fasciste şi naţionalist-socialiste. A fost primit cu braţele deschise la Berlin, Roma şi Lisabona şi a fost întâmpinat de potentaţii celor trei regimuri⁸².

Argumentul lui Manoilescu se baza pe o singură aserţiune, repetată ad nauseam: democraţia şi economia de piaţă nu reuşiseră să asigure dezvoltarea ţărilor agrare deoarece nu serveau decât intereselor naţiunilor industrializate. Dar odată cu instalarea depresiunii globale a devenit evident că de fapt capitalismul pieţei libere era depăşit chiar şi în ţările industrializate. Prin urmare, democraţia şi economia de piaţă trebuiau abrogate şi trebuia introdus un nou stat corporatist totalitar. În România, o astfel de revoluţie avea misiunea de a crea primul stat cu adevărat românesc, deoarece statul creat aici de la mijlocul secolului al XIX-lea de elita educată în Franţa era „împrumutat” (din Franţa şi, în general, din Europa Occidentală). Doar o astfel de revoluţie îi putea „reabilita statul şi îl reintegra în sufletul popular” (subliniere în original) şi astfel îi putea face în cele din urmă pe români un „popor politic”⁸³.

Aceasta însemna în primul rând românizarea economiei, a cărei necesitate Manoilescu a încercat să o dovedească prin următorul silogism. Orice naţiune, pentru a exista – afirma el –, trebuie să aibă un ideal. Acest ideal nu poate fi decât naţionalismul, adică „o confirmare puternică a personalităţii sale colective”. Dar existenţa minorităţilor naţionale ameninţă cu distrugerea o astfel de personalitate. Atunci când minorităţile domină diferite ramuri ale economiei naţionale, se pierde caracterul naţional al întregii ţări:

Şi astfel, dacă o ţară ca întreg vrea să-şi apere caracterul naţional, este necesar ca fiecare dintre organismele colectivităţii naţionale să aibă un clar caracter naţional (subliniere în original)⁸⁴.

Această sarcină ar putea fi rezolvată doar de corporaţii, a insistat el, deoarece doar ele se află într-o poziţie care le permite să supravegheze implementarea românizării şi să purifice economia de neromâni⁸⁵.

Pe 3 decembrie 1935, Manoilescu a ţinut un discurs important în Senat pe acest subiect, primit, aşa cum îşi amintea, cu căldură de susţinătorii lui Vaida-Voevod⁸⁶. Ca preşedinte ales (în februarie 1935) al Asociaţiei Generale a Inginerilor din România, a sponsorizat şi a obţinut în acelaşi an o decizie de a promova o politică de românizare în această profesiune. A fost prima decizie de acest fel, pe care au urmat-o în scurt timp alte organizaţii profesionale, dintre care se remarcă baroul, care şi-a stabilit chiar o politică de eliminare completă a tuturor neromânilor ca ţel suprem⁸⁷.

În cadrul dreptei româneşti au existat dezacorduri cu privire la grupurile care trebuiau considerate duşmanii principali ai românilor – doar evreii sau toate minorităţile etnice. A.C. Cuza prefera prima opţiune: era un antisemit obsesiv care visa la o uniune a tuturor creştinilor împotriva evreilor, dar mulţi alţi susţinători ai dreptei, inclusiv Vaida-Voevod, Manoilescu şi Crainic, deşi puternic antisemiţi ei înşişi, considerau toate minorităţile duşmani ai naţiunii şi şi-au elaborat programele ca atare. Un alt politician influent de dreapta, Valer (sau Valeriu) Pop, a descris în memoriile sale (scrise după al Doilea Război Mondial) modul în care s-a distanţat de Cuza pe această problemă.

Pop s-a născut în familia unui preot român greco-catolic din Transilvania. Ca şi Maniu, în tinereţe visa la o carieră politică, dar spre deosebire de marele său contemporan şi rival, nu s-a alăturat Partidului Naţional şi pare să fi fost un loialist al Habsburgilor. A luptat în Primul Război Mondial în rândurile armatei austro-ungare până la sfârşitul războiului şi s-a predat italienilor abia la începutul lunii noiembrie 1918, când perspectiva înfrângerii imediate a Puterilor Centrale a devenit evidentă pentru toată lumea. S-a alăturat apoi corpurilor de voluntari români şi s-a întors odată cu ei în Transilvania, o provincie românească în acel moment. La începutul anilor 1920, în timp ce profesa ca jurist în Cluj, Pop a încercat să organizeze diverse grupuri naţionaliste într-o forţă politică mai coerentă, care putea concura cu PNŢ în Transilvania, plasându-se mai la dreapta decât acest partid, dar încercările sale au eşuat în cea mai mare parte. În 1923, după negocieri prelungite privind aspecte programatice şi organizaţionale cu Cuza, s-a alăturat, împreună cu un mic grup de susţinători ai dreptei din Transilvania, partidului acestuia din urmă şi a fost ales în Parlament în mai 1926 pe listele de candidaţi ale acestuia. La scurtă vreme după aceea, probabil la începutul anului 1927, a avut o intervenţie în Camera Deputaţilor privind românizarea oraşelor, în care a încercat să demonstreze că nu se făcuse niciun progres în acest sens după război şi că erau necesare măsuri mai urgente. Imediat după discursul său, Cuza i-a asigurat pe deputaţii maghiari minoritari că nu avea nimic împotriva lor şi că singurii săi duşmani erau „jidanii”. Exact în aceeaşi perioadă, îşi amintea Pop ulterior, mulţi alţi politicieni români, inclusiv naţional-liberali de frunte, şi-au exprimat în particular solidaritatea cu Pop. La scurt timp după aceea, în mai 1927, Liga lui Cuza s-a destrămat; Pop a fost printre cei care au plecat⁸⁸.

În pofida acestui eşec, Pop a revenit curând pe scena politică naţională ca preşedinte al organizaţiei laice a greco-catolicilor din Transilvania, ale căror interese erau ameninţate de încercările clerului ortodox, sprijinite de mulţi politicieni din Vechiul Regat, de a-şi consolida poziţia în provincie în detrimentul Bisericii Greco-Catolice. A fost reales în parlament în iunie 1931 pe lista blocului eterogen creat de Nicolae Iorga, pe atunci prim-ministru. Reîntors în parlament, a stabilit relaţii apropiate cu regele, care l-a promovat în diferite poziţii guvernamentale, dintre care cea mai importantă a fost cea de ministru al Justiţiei. A jucat un rol important în intrigile lui Carol din Transilvania menite să submineze PNŢ şi influenţa lui Maniu şi în 1935 a fost unul dintre cei care au sprijinit numerus valachiqus, ţinând un alt discurs incendiar în parlament prin care critica eşecul românizării oraşelor⁸⁹.

Susţinătorii români ai dreptei, asemenea celor analizaţi mai sus, aparţineau, spre deosebire de membrii marginali ai Gărzii sau chiar de cuzişti, principalelor tendinţe respectabile din politica şi cultura românească. Unii dintre ei aveau o experienţă considerabilă la guvernare, alţii aveau influenţă în cercurile intelectuale şi mulţi au fost, la un moment dat, apropiaţi ai lui Carol al II-lea. Nu toţi au fost extremişti de dreapta şi naţionalişti o viaţă întreagă, precum Crainic; probabil că persoane precum Vaida-Voevod şi Pop şi-au însuşit discursul naţionalist mai mult din consideraţii de oportunism politic decât din convingere. Totuşi, toţi vedeau ascensiunea fascismului şi a naţional-socialismului ca pe un semn sigur al faptului că naţionalismul agresiv deţinea cheia pentru viitor şi erau gata să parieze pe această carte. Erau gata de asemenea să se debaraseze de democraţie ca fiind ineficientă şi învechită şi să îmbrăţişeze forma autoritară de guvernământ ca fiind mai potrivită pentru soluţionarea problemelor ţării lor şi ca reflectând mai bine „noile vremuri” în care se presupunea că intră lumea. Credeau că România trebuia să stabilească relaţii mai strânse cu Italia fascistă şi cu Germania nazistă şi să nu se mai bazeze prea mult pe democraţiile occidentale. Indiferent dacă au fost fanatici ideologi sau nu, ei au făcut ideile de expulzare a minorităţilor naţionale din economia naţională şi din ţară acceptabile politic şi chiar respectabile. Deşi au existat diferenţe între perspectivele lor şi rivalităţile personale puternice i-au împiedicat să creeze o grupare politică coerentă, cu toţii erau în fond de acord cu programul lui Crainic, care preconiza crearea unui stat etnocratic.

Note

Capitolul 1. Un ideal sau mai multe? Scurtă istorie

1. Vezi Charles şi Barbara Jelavich, The Establishment of the Balkan National States (Seattle: University of Washington Press, 1977), pp. 178-182, 246-247.

2. Despre Iorga, vezi Nicholas M. Nagy-Talavera, Nicolae Iorga: A Biography (Portland, OR: Center for Romanian Studies, 1998).

3. Expresia îi aparţine lui Nichifor Crainic, un admirator al lui Iorga la acea dată. Vezi Crainic, Zile albe, zile negre, ed. Nedic Lemnaru (Bucureşti: Casa Editorială „Gândirea”, 1991), pp. 105-106.

4. Despre modul în care istoricii români prezintă de obicei această perioadă foarte obscură a istoriei lor naţionale, vezi, de exemplu, Nicolae Iorga, A History of Roumania: Land, People, Civilization (Londra: T.F. Unwin Ltd., 1925), pp. 11-79. Pentru un text critic convingător, vezi Lucian Boia, History and Myth in Romanian Consciousness (Budapesta: Central European University Press, 2001), pp. 83-128.

5. Vezi Hitchins, Rumania, 1866-1947 (Oxford: Clarendon Press, 1994), pp. 202-230.

6. Crainic, Zile albe, zile negre, p. 77.

7. Hitchins, Rumania, 1866-1947, pp. 279-287.

8. Cea mai bună carte în limba engleză despre acest subiect este Sherman David Spector, Rumania at the Paris Peace Conference: A Study of the Diplomacy of Ioan I. Brătianu (New York: Bookman Associates, 1962). Istoriografia românească este cuprinzătoare. Vezi, de exemplu, Gheorghe I. Brătianu, Acţiunea politică şi militară a României în 1919, ed. Şerban Papacostea (Bucureşti: Corint, 2001; Cartea românească, 1940), şi bibliografia suplimentară în Hitchins, Rumania, 1866-1947, p. 562. Despre importanţa etnografiei în stabilirea graniţelor României, vezi Jacques Bariéty, „Le comité d’étudies du quai d’Orsay et les frontières de la Grande Roumanie, 1918-1919”, Revue roumaine d’histoire, 35, nr. 1 (1996), pp. 43-51.

9. Cuvintele citate i-au fost adresate de preşedintele Woodrow Wilson lui Ion I.C. Brătianu în sesiunea plenară a Consiliului Suprem (şefi de stat şi de guvern din America, Marea Britanie, Franţa şi Italia) din 29 mai 1919. (Citat în Spector, Rumania at the Paris Peace Conference, p. 140.)

10. Spector, Rumania at the Paris Peace Conference, pp. 123-126, 220-221. În timp ce Banatul fusese împărţit pe considerente etnografice, în Bucovina, unde ucrainenii predominau în partea de nord, lucrurile nu au stat la fel. În ciuda protestelor din partea liderilor ucraineni, întreaga provincie a fost alocată României. Vezi Hausleitner, Die Rumänisierung in der Bukowina, pp. 38-39, 102-107, 126-127, 195, 221-222.

11. Vezi Spector, Rumania at the Paris Peace Conference, pp. 205-208, 213-219; Hitchins, Rumania, 1866-1947, pp. 286-291.

12. Ibid., p. 290.

13. Crainic, Zile albe, zile negre, p. 147.

14. Exista totuşi o mişcare extremistă naţionalistă şi puternic antisemită cu accente antidemocratice profunde, dar în anii 1920 se limita în cea mai mare parte la liceenii şi studenţii etnici români. Cea mai bună carte pe acest subiect este Livezeanu, Cultural Politics in Greater Romania; vezi mai ales pp. 211-296.

15. Mihail Manoilescu, „Neoliberalismul”, în Doctrinele partidelor politice, ed. Petre Dan (Bucureşti: Editura Garamond, f.d.), pp. 226-227. În original, ordinea propoziţiilor este inversată.

16. „The Kingdom of Romania is a national, unitary, and indivisible state”. Vezi Ioan Scurtu, Constantin Mocanu şi Doina Smarcea, ed., Documente privind istoria României între anii 1918-1944 (Bucureşti: Editura Didactică şi Pedagogică, 1995), doc. 17, 54.

17. Despre dezbaterile privind adoptarea constituţiei din 1923, vezi Hitchins, Rumania, 1866-1947, pp. 409-410; despre critica PNŢ privind constituţia, vezi Apostol Stan, Iuliu Maniu: naţionalism şi democraţie. Biografia unui mare român (Bucureşti: Saeculum I.O., 1997), pp. 143-145.

18. Constantin C. Giurescu, Un nou ideal (Turnu-Severin: f.e., 1932). Constantin C. Giurescu era fiul lui Constantin Giurescu, istoric, şi tatăl lui Dinu Giurescu, un istoric important din România comunistă până astăzi.

19. Ibid., pp. 1-2. Datele din paranteză îmi aparţin.

20. Ibid., pp. 2-3.

21. Iuliu Maniu, Problema minorităţilor. Conferinţa ţinută la fundaţia universitară Carol I în ziua de 11 maiu 1924 (f.l.: Cultura naţională, f.d.), pp. 1-2. Textul lui Manuilă nu este exact, dar a surprins corect esenţa definiţiei lui Maniu. Vezi ANI, Fond Sabin Manuilă, XII/77bis, ff. 2-3.

22. Manuilă a sintetizat raţionamentul lui Mehedinţi, aşa cum apare în Politica de vorbe şi omul politic (Bucureşti: Tipografia „Convorbiri literare”, 1920), pp. 162-177. Pentru mai multe despre Mehedinţi şi perspectivele sale tot mai xenofobe şi mai naţionaliste, vezi Livezeanu, Cultural Politics in Greater Romania, pp. 192, 204-205.

23. I.G. Duca, „Doctrina Liberală”, în Petre Dan, ed., Doctrinele partidelor politice (Bucureşti: Cultura Naţională, 1923), pp. 145, 147. Duca a fost prim-ministru din 14 noiembrie până în 30 decembrie 1933, ziua în care a fost asasinat de Garda de Fier.

24. Vezi Yuri Slezkine, The Jewish Century (Princeton, NJ: Princeton University Press, 2004), pp. 4-39.

25. Doctrina „prin noi înşine” a fost dezvoltată în a doua jumătate a secolului al XIX-lea de Ion I.C. Brătianu (1821-1891), fondatorul Partidului Liberal şi tatăl lui Ion (Ionel) I.C. Brătianu (1864-1927), Vintilă Brătianu (1867-1930) şi Constantin I.C. Brătianu (1866-1951), care au condus partidul în 1909-1927, 1927-1930 şi, respectiv, 1933-1947, cu alte cuvinte, până la suprimarea sa de către autorităţile comuniste. De la început, doctrina a fost împotriva pătrunderii capitalului străin şi împotriva predominării cetăţenilor români de altă etnie în economia ţării. Vezi Apostol Stan, Ion C. Brătianu. Un promotor al liberalismului în România (Bucureşti: Globus, 1993), pp. 374-394. Despre aplicarea doctrinei în România interbelică, vezi Henry L. Roberts, Rumania: Political Problems of an Agrarian State (New Haven, CT: Yale University Press, 1951), pp. 94-129, 187-205.

26. Vezi Sabin Manuilă, Studiu etnografic asupra populaţiei României (Bucureşti: Editura Institutului Central de Statistică, 1940), p. 50; Pervaia vseobşkaia perepis’ naseleniia Rosiikoi Imprerii 1897 g., vol. III (Sankt-Petersburg: Izdatel’stvo Ţentral’nogo statistişeskogo komiteta inisterstava vnitrenik del, 1905), pp. 226-227. Spre deosebire de români, la recensământul din 1930 recenzorii ruşi din 1897 au înregistrat limba, nu naţionalitatea. Din punct de vedere juridic, nu existau provincii în România interbelică şi astfel nici capitale de provincie, dar românii au continuat să gândească în aceşti termeni moşteniţi din epoca anterioară Primului Război Mondial.

27. Manuilă, Studiu etnografic, p. 51; Manuilă, „Evoluţia demografică a oraşelor şi minorităţilor etnice din Transilvania”, Arhiva pentru ştiinţa şi reforma socială, 8 (1929), p. 133. Pentru datele recensământului austriac din 1910 din Cernăuţi, vezi Hausleitner, Die Rumänisierung in der Bukowina, pp. 39-40. Livezeanu a ajuns la aceeaşi cifră – 15% – pentru români pe baza unor diverse surse austriece. Vezi Livezeanu, Cultural Politics in Greater Romania, p. 17.

28. Livezeanu, Cultural Politics in Greater Romania, p. 17.

29. ANI, Fond Sabin Manuilă, XII/77bis, ff. 3-4. Termenul românesc „străin” era folosit cu referire atât la naţionalii străini, cât şi la cetăţenii români de origine nonromână. Această utilizare era comună în sud-estul Europei la acea dată. Vezi Barbara Jelavich, History of the Balkans: Twentieth Century, vol. II (Cambridge: Cambridge University Press, 1983), pp. 135-136.

30. „Gaura din mijloc” este formula lui Terry Martin referitoare la situaţia din republicile sovietice din est. Această formulă sugerează că politica sovietică a creat un strat al aparatcicilor de partid, constând din membri ai „popoarelor indigene” locale, dar nu a reuşit să creeze un corp de „funcţionari superiori tehnic şi intelectual care ar fi permis […] controlul indigen complet asupra republicilor din est”. Martin, The Affirmative Action Empire: Nations and Nationalism in the Soviet Union, 1923-1939 (Ithaca, NY: Cornell University Press, 2001), p. 179. Urmez aici interpretarea lui Liah Greenfeld asupra naţionalismului ca ressentiment. Vezi Greenfeld, Nationalism: Five Roads to Modernity (Cambridge, MA: Harvard University Press, 1992).

31. Despre naţionalismul est-european interbelic, vezi mai ales Brubaker, Nationalism Reframed, capitolul 4, pp. 79-106.

32. Vezi Matei Boilă, „Mărturii privind atitudinea lui Iuliu Maniu în anii 1943-1946”, în Niculae Paraschiv şi Gabriel Ţepelea, eds., Iuliu Maniu în faţa istoriei (Bucureşti: Gândirea Românească, 1993), pp. 86-87.

33. Despre primii ani ai administraţiei româneşti din Transilvania, vezi Livezeanu, Cultural Politics in Greater Romania, pp. 132-135.

34. Paraschiv şi Ţepelea, Iuliu Maniu în faţa istoriei, p. 277.

35. Victor Isac, ed., Iuliu Maniu. Testament moral politic (Bucureşti: Gândirea Românească, 1991), pp. 2-3.

36. Declaraţia de la Alba Iulia, în Scurtu et al., ed., Documente privind istoria României, doc. 5, pp. 10-11. În programul său manifest din octombrie 1944, partidul a făcut referire la declaraţia din 1918 de la Alba Iulia ca definind încă politica sa faţă de minorităţile naţionale. Vezi Vasile Arimia, Ion Ardeleanu şi Alexandru Cebuc, eds., Istoria Partidului Naţional-Ţărănesc. Documente, 1926-1947 (Bucureşti: Arc, 2000), p. 242.

37. Maniu, Problema minorităţilor, pp. 14-21.

38. Ibid., pp. 2-4.

39. Ibid., p. 13.

40. Ibid., pp. 12-13.

41. Vezi Hausleitner, Die Rumänisierung in der Bukowina, pp. 225-226; Arkadii Jukovskii, Istoria Bukovini, partea a II-a (Cernăuţi: Redaktsino-vidavnici viddil oblpolihrafvidavu, 1991-1993), p. 120.

42. Despre neînţelegerile dintre Maniu şi Vaida, vezi Stan, Iuliu Maniu. Naţionalism şi democraţie, pp. 251, 266-267; Grigore Gafencu, Însemnări politice, 1929-1939, ed. Stelian Neagoe (Bucureşti: Humanitas, 1991), pp. 328-329; Vasile Marin, „Democraţia, duşmanul naţionalismului”, în Marin, Crez de generaţie (Bucureşti: Tipografia „Bucovina” I.E. Torouţiu, 1937), pp. 35-37.

43. Pentru textul pactului, vezi Ioan Scurtu, ed., Ideologie şi formaţiunile de dreapta în România 7 iulie 1934 – 30 martie 1938 (Bucureşti: Institutul Naţional pentru Studiul Totalitarismului, 2003), vol. IV, pp. 356-357.

44. Vezi Paraschiv şi Ţepelea, eds., Iuliu Maniu în faţa istoriei, pp. 277-279; şi Rebecca Ann Haynes, „Reluctant Allies? Iuliu Maniu and Corneliu Zelea Codreanu against King Carol II of Romania”, Slavonic and East European Review, 85, nr. 1 (2007), pp. 104-134.

45. Specialiştii dezbat de multe decenii ce înseamnă partide sau mişcări fasciste sau de tip fascist. Dintre cărţile cele mai recente şi mai utile, vezi Robert O. Paxton, The Anatomy of Fascism (New York: Alfred A. Knopf, 2004), pp. 206-220; şi Michael Mann, Fascists (Cambridge şi New York: Cambridge University Press, 2004), mai ales pp. 353-376.

46. Literatura despre partidul lui Codreanu este substanţială. Printre cele mai importante publicaţii se numără Eugen Weber, „Romania”, în The European Right: A Historical Profile, ed. Hans Rogger şi Eugen Weber (Londra: Weidenfeld & Nicholson, 1965), pp. 501-574; Nicholas M. Nagy-Talavera, The Green Shirts and the Others: A History of Fascism in Hungary and Rumania (Stanford, CA: Hoover Institution Press and Stanford University, 1970), pp. 246-344; Radu Ioanid, The Sword of the Archangel: Fascist Ideology in Romania, trad. de Peter Heinegg (Boulder, CO: East European Monographs, 1990); Francisco Veiga, La mistica del ultranacionalismo: historia de la Guardia de Hierro, Rumania, 1919-1941 (Bellaterra: Publicaciones de la Universidad Autonóma de Barcelona, 1989) [traducere în limba română: Francisco Veiga, Istoria Gărzii de Fier, 1919-1941. Mistica ultranaţionalismului (Bucureşti: Humanitas, 1995)]; Armin Heinen, Die Legion „Erzengel Michael” in Rumänien: soziale Bewegung und politische Organisation: ein Beitrag zum Problem des internationalen Faschismus (München: Oldenbourg, 1986) [traducere în limba română: Legiunea „Arhanghelul Mihail” – mişcare socială şi organizaţie politică. O contribuţie la problema fascismului internaţional (Bucureşti: Humanitas, 1999)]; Constantin Iordachi, Charisma, Politics and Violence: The Legion of the „Archangel Michael” in Inter-War Romania, Trodheim Studies on East European Cultures and Societies (f.l.: f.e, 2004). Despre cuzişti, vezi Paul Shapiro, „Prelude to Dictatorship in Romania: National Christian Party în Power, December 1937 – February 1938”, Canadian-American Slavic Studies, 8, nr. 1 (primăvara 1974), pp. 45-88.

47. Despre adepţii Gărzii de Fier din rândul intelectualilor români de dreapta, care ulterior au dobândit un renume internaţional, precum viitorul profesor de istorie a religiilor de la Universitatea din Chicago Mircea Eliade şi eticul şi scriitorul francez postbelic Emil Cioran, vezi Volovici, Nationalist Ideology and Antisemitism. Despre Mircea Eliade, vezi de asemenea McLinscott Ricketts, The Romanian Years (New York: Columbia University Press, 1998); despre Emil Cioran, vezi Marta Petreu, An Infamous Past: E.M. Cioran and the Rise of Fascism in Romania, trad. de Bogdan Aldea (Chicago: Ivan R. Dee, 2005) [ed. rom.: Cioran sau un trecut deocheat (ed. a III-a revăzută şi adăugită, Iaşi: Polirom, 2011].

48. Atacurile fără discriminare ale lui Codreanu împotriva tuturor „străinilor” (sau chiar „străinismului”) pot fi găsite în Corneliu Zelea Codreanu, Pentru legionari, vol. I, pp. 78, 92-93, 312, 383, şi în Codreanu, Circulări şi manifeste ([Madrid]: f.e., 1951), pp. 6, 9. În ambele cărţi, practic fiecare pagină este plină de venin împotriva „evreilor”. Retorica legionarilor pare să fi fost îndreptată spre acel „celălalt” etnic care era cel mai vizibil şi mai indezirabil într-o anumită regiune. De exemplu, în Dobrogea ţintele lor cele mai frecvente erau etnicii bulgari. Vezi Puiu Dumitru Bordeiu, Mişcarea Legionară în Dobrogea între 1933-1941 (Constanţa: Ex Ponto, 2003), p. 100. Mircea Eliade, poate cel mai strălucit intelectual de dreapta român din perioada interbelică, un admirator înfocat al Gărzii de Fier la mijlocul anilor 1930, a susţinut măsuri dure împotriva tuturor minorităţilor româneşti în articolul celebru „The Blind Pilots”, publicat în septembrie 1937. Vezi Scurtu, ed., Ideologie şi formaţiuni de dreapta, vol. IV, pp. 342-346.

49. Vezi Mark Mazower, Dark Continent: Europe’s Twentieth Century (New York: A.A. Knopf, 1999), pp. 12-31, şi Martin Blinkhorn, ed., Fascists and Conservatives: The Radical Right and the Establishment in Twentieth-Century Europe (Londra: Unwin Hyman, 1990).

50. Despre Carol al II-lea ca fiind cel mai corupt monarh al Europei, vezi Nagy-Talavera, The Green Shirts and the Others, p. 275. Despre Carol ca rege playboy, vezi Paul D. Quinlan, The Playboy King (Westport, CT: Greenwood Press, 1995). Majoritatea datelor biografice despre Carol din volumul de faţă provin din această carte din urmă.

51. Quinlan, The Playboy King, pp. 65-67.

52. Ibid., pp. 74-80.

53. Ibid., pp. 97-98.

54. Ibid., pp. 98-114.

55. Ibid., p. 116.

56. Vezi Heinen, Die Legion „Erzengel Michael” in Rumänien, pp. 240-241; şi despre Salazar, vezi Constantin Argetoianu, Însemnări zilnice, ed. Stelian Neagoe (Bucureşti: Machiavelli, 1998-2003), vol. 3, p. 143.

57. Zoltán Rostás, O istorie orală a şcolii sociologice de la Bucureşti (Bucureşti: Printech, 2001), pp. 73-75.

58. Vezi, de exemplu, declaraţia lui Iuliu Maniu în faţa unui grup de jurnalişti, probabil la sfârşitul anului 1938 sau începutul anului 1939, în care a afirmat că destrămarea regimului democratic a fost urmărită în mod sistematic de rege încă de la momentul restaurării. Paraschiv şi Ţepelea, eds., Iuliu Maniu în faţa istoriei, p. 362.

59. Mihail Manoilescu, Memorii (Bucureşti: Editura Enciclopedică, 1993), vol. 2, p. 266. Vezi şi Stan, Iuliu Maniu, pp. 218-223.

60. Limbajul folosit de Keith Hitchins în cartea sa, care este încă probabil cea mai citită carte despre istoria românească recentă, ne sugerează acest lucru. Vezi Hitchins, Rumania, 1866-1918, pp. 378-379, 416.

61. Conform unei observaţii făcute de Grigore Gafencu, care la acea dată era un membru important al partidului lui Maniu şi care ulterior l-a părăsit pentru a se alătura guvernului dictaturii regale ca ministru al Afacerilor Externe: „Şi dacă ne-am afla cel puţin în faţa unei voinţi atotputernice, a unui tiran hotărât, energic şi impunător […]. Dar nu! «Tiranul» e un tânăr şovăitor, simpatic şi bine intenţionat. […] nu profită de lichelismul tuturor pentru a impune schimbări radicale sau fapte mari, ci numai satisfacerea unor capricii care nu sunt nici măcar ele ale sale, ci ale «prietenilor» săi”. Gafencu, Însemnări politice 1929-1939, p. 42.

62. Mihail Manoilescu, Memorii (Bucureşti: Editura Enciclopedică, 1993), vol. 1, pp. 95-96.

63. Stan, Iuliu Maniu, p. 221; George I. Duca, Cronica unui român în veacul XX (München: Jon Dumitru Verlag, 1984), vol. 2, pp. 282-283.

64. Crainic, Zile albe, zile negre, pp. 179-185.

65. Pentru mai multe despre Crainic, vezi Zigu Ornea, Tradiţionalism şi modernitatea în deceniul al treilea (Bucureşti: Eminescu, 1980), pp. 133-135, 284, şi Ornea, Anii treizeci, pp. 100-129, 241-264.

66. Ornea, Anii treizeci. Extrema dreaptă românească, p. 250. La sfârşitul anilor 1930, Crainic a adoptat încă o dată crezul politic al „carlismului” şi a devenit ministru al Propagandei Naţionale în ultimul guvern al lui Carol al II-lea, în iulie 1940. A activat ca secretar general în Ministerul Culturii în perioada septembrie 1940 – ianuarie 1941 sub guvernul comun al legionarilor şi regimului Antonescu şi ca ministru al Propagandei sub Ion Antonescu din ianuarie până în aprilie 1941, când a fost demis din cauza participării fiicei sale la demonstraţia legionarilor. Crainic, Zile albe, zile negre, p. 350. A fost judecat şi condamnat la închisoare pe viaţă in absentia în timpul regimului comunist, în iunie 1945, în timp ce se ascundea într-o mănăstire din Carpaţi; s-a predat apoi autorităţilor comuniste în mai 1947 şi a stat în închisoare până în aprilie 1962, când a fost eliberat cu condiţia să nu se angajeze în nicio activitate „neautorizată”. A murit în august 1972. Vezi articolele legate de Crainic în Enciclopedia cugetare şi Mircea Păcurariu, Dicţionarul teologilor români (Bucureşti: Editura Enciclopedică, 2002), disponibil la http://biserica.org/WhosWho/DTR/ClNichiforCrainic.html, accesat pe 13 iulie 2008.

67. Nichifor Crainic, Ortodoxie şi etnocraţie, cu o anexă. Programul statului etnocratic (Bucureşti: Albatros, 1997; Cugetare, 1936), pp. 245-256.

68. Ibid., pp. 250-251.

69. Vezi, de exemplu, memoriile lui Constantin Argetoianu, politicianul de dreapta român şi carlistul care nu a fost totuşi naţionalist sau antisemit. Argetoianu, Însemnări zilnice, vol. 1, p. 181.

70. Pentru textul de lege, vezi Scurtu, ed., Ideologie şi formaţiuni de dreapta, vol. 4, pp. 58-60. Chiar în această formă totuşi, legea discrimina un număr estimat de 80.000 de evrei români care nu puteau beneficia, din diverse motive, de prevederile tratatului din 1919 privind minorităţile, care obliga România să acorde cetăţenie tuturor locuitorilor Vechiului Regat şi ai noilor provincii. Vezi Carol Iancu, Les Juifs en Roumanie (1919-1938): De l’émancipation à la marginalization (Paris: Peteers, 1996), pp. 91-117. Problema naturalizării evreilor a avut o istorie îndelungată şi dificilă în România. Constituţia din 1866 prevedea expres că doar locuitorii permanenţi de credinţă creştină aveau dreptul să fie naturalizaţi. În 1878, Congresul de la Berlin a făcut din revizuirea acestei prevederi restrictive o precondiţie a independenţei României de Imperiul Otoman. Cu toate acestea, parlamentul român a refuzat să respecte obligaţia şi cea mai mare parte a evreilor din ţară au rămas străini în propria patrie, în timp ce anumiţi evrei erau naturalizaţi individual din când în când, prin decizii speciale ale parlamentului. Vezi Iancu, Jews in Romania 1866-1919: From Exclusion to Emancipation, trad. de Carvel de Bussy (Boulder, CO: East European Monographs, 1996), pp. 37-67, 90-109.

71. Vezi Iancu, Les Juifs en Roumanie (1919-1938), pp. 280-287, 299-303.

72. Vezi relatarea lui Constantin Argetoianu despre conversaţia lui Vaida cu jurnalistul de centru-stânga Tudor Teodorescu-Branişte din mai 1937, aşa cum i-a fost dezvăluită memorialistului de un alt jurnalist prezent la discuţie, în Argetoianu, Însemnări zilnice, vol. 2, pp. 231-232.

73. Vezi colecţia de discursuri şi scrieri ale lui Vaida-Voevod, Cuvântare către Naţiunea Română (Cluj: Ofensiva Română, f.d.).

74. Vezi Valeriu Pop, Amintiri politice (Bucureşti: Editura Vestala, 1999), pp. 86 şi urm.

75. Citat în Roberts, Rumania: Political Problems of an Agrarian State, p. 194. Acesta este un citat din broşura lui Manoilescu din 1922 împotriva doctrinei „ţărănismului” a Partidului Naţional Ţărănesc.

76. Vezi datele biografice ale lui Manoilescu în Manoilescu, Memorii, vol. 1, pp. 19-80. Despre audienţa sa la Mussolini, vezi ibid., pp. 63-65. Pentru mai multe despre Manoilescu şi ideile sale economice, vezi Philippe C. Schmitter, „Reflections on Manoilescu and the Political Consequences of Delayed Development on the Periphery of Western Europe”, în Social Change in Romania: A Debate on Development in a European Nation, ed. Kenneth Jowitt (Berkeley: Institute of International Studies, University of California, 1978), pp. 117-139.

77. Despre relaţia lui Manoilescu cu Carol, vezi Manoilescu, Memorii, vol. 1, pp. 104 şi urm.

78. Ibid., vol. 2, p. 223.

79. Ibid., pp. 268-303.

80. Ornea, Anii treizeci, pp. 265-279; şi Bordeiu, Mişcarea Legionară în Dobrogea, p. 75. Serviciul adus de Manoilescu Gărzii de Fier a constat în asigurarea unui sprijin financiar ziarului Buna Vestire, ce era de fapt organul de publicitate al Gărzii. Vezi Horia Sima, Era libertăţii. Statul naţional-legionar (Madrid: Editura Mişcării legionare, 1982), pp. 21-22. Manoilescu a fost atent totuşi să nu rupă niciodată complet relaţiile cu Carol. Vezi, de exemplu, articolul său din 26 martie 1937, în care pleda pentru o Românie atât a Gărzii de Fier, cât şi a lui Carol al II-lea, publicat în Scurtu, ed., Ideologie şi formaţiunile de dreapta, p. 322.

81. Prima carte a fost publicată de F. Alcan şi a doua de Les œuvres françaises.

82. Manoilescu, Memorii, vol. 2, pp. 313 şi urm.

83. Ibid., p. 378.

84. Mihail Manoilescu, Le siècle du corporatism: Doctrine du corporatisme intégral et pur (Paris: Librairie Félix Alcan, 1934), pp. 39, 178-180.

85. Vezi Z. Ornea, Anii treizeci, p. 274.

86. Manoilescu, Memorii, vol. 2, p. 375.

87. Ibid., pp. 372-373. Despre situaţia din barou, vezi Iancu, Les Juifs en Roumanie (1919-1938), pp. 290-295.

88. Pop, Amintiri politice, pp. 166-191. Despre ruptura din LANC, vezi şi Codreanu, Pentru legionari, pp. 280-291.

89. Ibid., pp. 190 şi urm.