Translation of the novel © 2007, 2013 by Editura Polirom, all rights reserved.

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3758-4

ISBN PDF: 978-973-46-3759-1

ISBN print: 978-973-46-0537-8

Foto: Florin Pînzariu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

I

Unde Maigret este constrîns să se ocupe de doamna Lognon, de infirmităţile şi de gangsterii ei

— Am înţeles… Am înţeles…. Da, domnule… Sigur că da… Bineînţeles… Vă promit că voi face tot posibilul. Exact… Vă salut… Cum? Am spus: vă salut… Cu tot respectul… Bună ziua, domnule…

Probabil pentru a zecea oară – nu mai ţinea socoteala –, Maigret închise telefonul, îşi aprinse iar pipa, privind cu reproş ploaia interminabilă şi rece care cădea afară, şi, apucînd stiloul, se aplecă spre raportul care avea numai o jumătate de pagină, deşi îl începuse de o oră.

În realitate, în timp ce scria un cuvînt, se gîndea la altceva, la ploaie, acea ploaie aparte dinaintea frigului iernii, avînd darul să ţi se strecoare după ceafă, prin pantofi, să se scurgă cu picături mari de pe pălărie, o ploaie care aduce guturai, murdară şi tristă, făcîndu-i pe oameni să stea în casă, unde seamănă cu nişte fantome în spatele geamurilor.

Oare plictisul îi împinge atunci să telefoneze? Din opt sau zece convorbiri telefonice succesive, nici măcar trei nu erau utile. Iar soneria se auzea din nou. Maigret se uită la aparat ca şi cum i-ar fi venit să-l facă praf cu o lovitură de pumn, apoi răcni:

— Alo?

— Doamna Lognon insistă să vă vorbească personal.

— Care doamnă?

— Lognon.

Părea să fie o glumă, pe o vreme ca aceea, într-un moment în care Maigret era deja exasperat, să audă la capătul celălalt al firului numele celui poreclit de toţi inspectorul Nasolu’, omul cel mai lugubru din poliţia pariziană, cu o neşansă atît de proverbială, încît unii pretindeau că individul aduce ghinion.

Şi nu era nici măcar Lognon la telefon, ci doamna Lognon. Maigret o întîlnise o singură dată, în locuinţa lor din Piaţa Constantin Pecqueur, în Montmartre, şi de atunci nu mai avusese nici un resentiment faţă de inspector. Continua să-l evite în măsura posibilului, dar compătimindu-l din toată inima.

— Fă-mi legătura… Alo! Doamna Lognon?

— Scuzaţi-mă că vă deranjez, domnule comisar…

Articula cu preţiozitate silabele, aşa cum fac cei care ţin neapărat să dovedească faptul că au fost bine educaţi. Maigret observă că era joi, 19 noiembrie. Ceasul din marmură neagră, de pe cămin, arăta ora unsprezece.

— Nu mi-aş fi permis să insist să vă vorbesc personal dacă n-aş fi avut un motiv important.

— Da, doamnă.

— Ne cunoaşteţi pe mine şi pe soţul meu. Ştiţi că…

— Da, doamnă.

— Trebuie să vă văd neapărat, domnule comisar. Se întîmplă nişte lucruri oribile şi sînt speriată. Dacă sănătatea mi-ar permite, aş da fuga la Poliţia Judiciară. Dar, după cum ştiţi, de ani de zile sînt ţintuită în casă, la etajul cinci.

— Dacă înţeleg bine, aţi vrea să vin acolo?

— Vă rog, domnule Maigret.

Era nemaipomenit. Se exprima politicos, dar cu fermitate.

— Soţul nu-i acasă?

— A dispărut.

— Poftim? Lognon a dispărut? De cînd?

— Nu ştiu. Nu-i la birou şi nimeni nu ştie unde ar putea fi. Gangsterii au venit din nou azi-dimineaţă.

— Cine?

— Gangsterii. O să vă povestesc totul. Lognon n-are decît să se-nfurie! Sînt prea speriată.

— Vreţi să spuneţi că nişte oameni v-au intrat în casă?

— Da.

— Cu forţa?

— Da.

— Cînd eraţi acolo?

— Da.

— Şi v-au luat ceva?

— Poate nişte hîrtii. N-am putut să verific.

— S-a întîmplat în dimineaţa asta?

— Acum o jumătate de oră. Dar ceilalţi doi fuseseră şi alaltăieri.

— Care a fost reacţia soţului dumneavoastră?

— Nu l-am mai văzut.

— Vin imediat.

Maigret încă nu credea. Mă rog, nu era foarte convins. Se scărpină în cap, alese două pipe şi le puse în buzunar, apoi întredeschise uşa de la biroul inspectorilor.

— A auzit cineva ceva de Lognon în ultimele zile?

Numele stîrnea întotdeauna zîmbetul. Nu. Nimeni nu auzise nimic. Lognon, deşi îşi dorea cu ardoare, nu lucra pe Quai des Orfèvres, ci la secţia a doua din arondismentul IX, iar biroul lui se afla la comisariatul de pe strada La Rochefoucauld.

— Dacă mă caută cineva, mă întorc peste o oră. Avem vreo maşină jos?

Îşi îmbrăcă pardesiul gros, găsi în curte o maşină mică a poliţiei şi dădu adresa din Piaţa Constantin Pecqueur. Atmosfera de pe străzi era la fel de veselă ca aceea de sub acoperişul de sticlă al Gării de Nord, iar trecătorii suportau cu stoicism jerbele de apă murdară cu care automobilele împroşcau trotuarele.

Era un imobil banal, vechi de un secol, fără ascensor. Maigret urcă cele cinci etaje oftînd. În sfîrşit, o uşă se deschise fără să fie nevoie să bată, iar doamna Lognon, cu nasul şi ochii roşii, îl pofti să intre, murmurînd:

— Vă sînt atît de recunoscătoare c-aţi venit! Dacă aţi şti cît de mult vă admiră bietul meu soţ!

Nu era adevărat. Lognon nu putea să-l sufere. Lognon nu-i înghiţea pe cei care aveau şansa să lucreze pe Quai des Orfèvres, pe toţi comisarii, pe oricine avea un grad mai mare decît al lui. Îi ura pe cei mai în vîrstă pentru că erau mai în vîrstă decît el şi pe tineri pentru că erau tineri…

— Luaţi loc, domnule comisar.

Era mică de statură, slabă, prost coafată şi purta un halat de casă din flanelă de un mov urît. Avea ochii încercănaţi, nasul subţire şi ducea mereu mîna în partea stîngă a pieptului, ca un suferind de inimă.

— N-am vrut să ating nimic, ca să vă puteţi da seama…

Apartamentul era mic: o sufragerie, un salon, un dormitor, bucătăria şi toaleta, totul de proporţii reduse, cu uşi pe care mobila le împiedica să se deschidă larg. Pe pat stătea ghemuit un motan negru.

Doamna Lognon îl poftise pe Maigret în sufragerie; era evident că salonul nu era folosit. Sertarele bufetului nu conţineau argintărie, ci documente, carnete, fotografii puse claie peste grămadă; pe jos zăceau scrisori.

— Cred, spuse Maigret, ezitînd să-şi aprindă pipa, că ar fi mai bine să începeţi cu începutul. Mai adineauri, la telefon, aţi pomenit de nişte gangsteri.

Mai întîi, femeia spuse cu accentul resemnat al unei persoane obişnuite să sufere:

— Puteţi fuma.

— Mulţumesc.

— De marţi dimineaţă…

— Adică de alaltăieri?

— Da. Săptămîna asta, Lognon e de noapte. Marţi dimineaţă, s-a întors puţin după şase, ca de obicei. Dar, în loc să se culce imediat după ce a mîncat, s-a plimbat mai bine de o oră prin apartament de m-a luat ameţeala.

— Părea preocupat de ceva anume?

— Ştiţi cît e de corect, domnule comisar. Eu îi tot spun că e prea conştiincios, că-şi distruge sănătatea şi că nimeni n-o să-i mulţumească pentru asta. Îmi cer iertare că vorbesc aşa direct, dar trebuie să recunoaşteţi că n-a fost niciodată tratat aşa cum merită. E un om care se gîndeşte doar la serviciu, care se consumă…

— Aşadar, marţi dimineaţă…

— La opt, a coborît să facă piaţa. Mi-e ruşine că sînt o femeie neputincioasă, adică nu sînt bună de nimic, dar nu e vina mea. Doctorul îmi interzice să urc scările şi Lognon e obligat să cumpere el tot ce avem nevoie. Nu e o treabă pentru un bărbat ca dînsul, ştiu. De fiecare dată…

— Marţi dimineaţă…

— A făcut cumpărăturile. Apoi mi-a spus că trebuie să treacă pe la birou, că probabil nu va întîrzia mult şi că va dormi după-amiază.

— N-a pomenit de cazul de care se ocupa?

— Nu vorbeşte niciodată despre cazurile lui. Cînd se întîmplă să-i pun vreo întrebare, răspunde că trebuie să respecte secretul profesional.

— Şi nu s-a mai întors de atunci?

— Ba da, pe la unsprezece.

— În aceeaşi zi?

— Da. Marţi pe la unsprezece dimineaţa.

— Era tot nervos?

— Nu ştiu dacă era nervos sau dacă de vină era guturaiul, pentru că făcuse guturai. Am insistat să ia medicamente. Mi-a răspuns că se va îngriji mai tîrziu, cînd va avea timp, că trebuie să plece iar, dar că se va întoarce înainte de masa de seară.

— Şi s-a întors?

— Staţi puţin. Dumnezeule! Acum mi-a venit în minte! Dacă n-am să-l mai văd niciodată? Şi eu care i-am făcut reproşuri, spunîndu-i că nu se gîndeşte la mine, ci doar la munca lui…

Maigret aştepta, resemnat, nesigur pe un scaun cu spetează prea dreaptă şi neîndrăznind să se lase pe spate, pentru că scaunul nu era solid.

— Cam la un sfert de oră după ce a plecat, poate nici atît, pe la unu, am auzit paşi pe scară. Am presupus că venise cineva la persoana de la şase, o femeie care, între noi fie vorba…

— Da. Paşi pe scară…

— S-au oprit pe palierul meu. Tocmai mă culcasem iar, cum mi-a prescris doctorul să fac după ce iau masa. Cineva a bătut la uşă şi n-am răspuns. Lognon mi-a recomandat să nu răspund niciodată cînd oamenii nu-şi spun numele. Nu poţi lucra aşa cum face el fără să ai necazuri, nu? Am fost surprinsă cînd am auzit uşa deschizîndu-se, apoi paşi pe culoar, şi în sufragerie. Erau doi, doi bărbaţi, care s-au uitat în dormitor şi m-au zărit stînd în pat.

— I-aţi putut vedea bine?

— Le-am strigat să plece, i-am ameninţat că voi chema poliţia. Chiar am întins mîna spre telefonul de pe noptieră.

— Şi?

— Unul dintre ei, cel mai mic de statură, mi-a arătat revolverul, spunîndu-mi ceva într-o limbă pe care n-o cunosc, probabil în engleză.

— Cum arătau?

— Nu ştiu cum să-i descriu mai bine. Erau foarte bine îmbrăcaţi. Amîndoi fumau ţigarete. Pe cap aveau pălărie. Păreau miraţi că nu găsesc ceva sau pe cineva. „Dacă aveţi treabă cu soţul meu…”, am început eu. Dar nu mă ascultau. Cel mai înalt s-a plimbat prin tot apartamentul, în timp ce al doilea mă supraveghea. Îmi amintesc că s-au uitat sub pat şi în dulapuri.

— N-au scotocit prin sertare?

— Ăştia doi nu. N-au stat mai mult de cinci minute, nu m-au întrebat nimic şi au plecat liniştiţi, ca şi cum vizita lor ar fi fost cît se poate de naturală. Bineînţeles, m-am repezit la fereastră şi i-am văzut discutînd, pe trotuar, lîngă o maşină mare de culoare neagră. Cel mai înalt a urcat în maşină, iar celălalt a mers pe jos pînă la colţul străzii Caulaincourt. Cred că a intrat în bar. Am telefonat imediat la biroul soţului meu.

— Şi l-aţi găsit?

— Da. Tocmai ajunsese. I-am povestit ce se întîmplase.

— A părut surprins?

— E greu de spus. La telefon, are întotdeauna un ton ciudat.

— V-a cerut să-i descrieţi pe cei doi bărbaţi?

— Da. Am făcut-o.

— Mai faceţi-o o dată.

— Erau amîndoi foarte bruneţi, ca italienii, dar sînt sigură că nu vorbeau italiana. Cred că şeful era cel înalt, un bărbat frumos, zău aşa, poate puţintel prea gras, la vreo patruzeci de ani. Părea că atunci ieşise de la frizer.

— Şi cel mic de statură?

— Mai vulgar, cu un nas turtit şi urechi de boxer, cu un dinte de aur în faţă. Purta o pălărie gri deschis şi un pardesiu cenuşiu; celălalt, un pardesiu din păr de cămilă nou-nouţ.

— Lognon n-a venit repede acasă?

— Nu.

— N-a trimis pe cineva de la poliţia din cartier?

— Nu. Mi-a recomandat să nu mă îngrijorez, chiar dacă nu se va întoarce acasă decît peste cîteva zile. L-am întrebat cum o să mă descurc cu mîncarea şi mi-a spus că va avea el grijă de asta.

— Şi a avut?

— Da. A doua zi dimineaţă, furnizorii au venit să aducă tot ce aveam nevoie. La fel şi în dimineaţa asta.

— N-aţi primit nici o veste de la Lognon toată ziua de ieri?

— Mi-a telefonat de două ori.

— Şi astăzi?

— O dată, pe la nouă.

— Ştiţi de unde vă telefonează?

— Nu. Nu-mi spune niciodată unde se află. Nu ştiu cum se poartă ceilalţi inspectori cu soţiile lor, dar el…

— Să ajungem la vizita din dimineaţa asta.

— Am auzit din nou paşi pe scară.

— La ce oră?

— Puţin după zece. Nu m-am uitat la ceas. Poate era zece şi jumătate.

— Erau aceiaşi?

— Era unul singur, pe care nu-l mai văzusem vreodată. N-a bătut la uşă, ci a intrat imediat, ca şi cum ar fi avut cheia. Poate că a folosit un şperaclu. Mă aflam în bucătărie, curăţam legumele. M-am ridicat de pe scaun şi l-am zărit în cadrul uşii. „Nu mişca”, mi-a spus. „Şi mai ales nu striga. Nu-ţi fac nici un rău.”

— Avea vreun accent?

— Da. A făcut mai multe greşeli de exprimare. Ăsta sînt sigură că era american; un tip înalt şi cu părul de un blond aproape roşcat, lat în umeri, care molfăia gumă de mestecat. Se uita curios în jur, ca şi cum ar fi văzut pentru prima dată un apartament parizian. De la prima privire în salon, a zărit diploma pe care Lognon a primit-o după douăzeci şi cinci de ani de serviciu.

Diploma, în ramă de lemn negru cu dunguliţe aurii, avea scris frumos numele lui Lognon şi gradul lui.

— „Un poliţai, ai!”, a exclamat individul. „Unde-i?” I-am răspuns că nu ştiu şi asta n-a părut să-l tulbure. Atunci a început să deschidă sertarele, să examineze hîrtiile şi să le arunce pe unde îi venea, uneori lăsîndu-le să cadă pe podele. A găsit o fotografie cu mine şi cu soţul meu făcută acum cincisprezece ani, s-a uitat la mine dînd din cap şi a pus-o în buzunar.

— Pe scurt, nu se aştepta ca Lognon să fie poliţist?

— N-a fost surprins în mod deosebit, dar sînt convinsă că nu ştia cînd venise.

— V-a întrebat în ce serviciu activează?

— M-a întrebat unde l-ar putea găsi. I-am răspuns că nu am habar, că soţul meu nu-mi vorbeşte niciodată de treburile lui.

— N-a insistat?

— A continuat să citească tot ce găsea.

— Documentele oficiale ale soţului se aflau în acel sertar?

— Da. Bărbatul le-a pus în buzunar împreună cu fotografia. Sus pe bufet a găsit o sticlă cu rachiu de cidru şi şi-a turnat un pahar mare.

— Asta a fost tot?

— S-a uitat şi el sub pat şi în dulapuri. S-a întors în sufragerie să bea iar şi a plecat adresîndu-mi un salut ironic.

— Aţi remarcat dacă purta mănuşi?

— Da, mănuşi din piele de porc.

— Şi ceilalţi doi?

— Cred că şi ei aveau mănuşi. În orice caz, cel care m-a ameninţat cu revolverul avea.

— V-aţi dus din nou la fereastră?

— Da. L-am văzut ieşind din casă şi apropiindu-se de unul dintre primii doi, cel mic de statură, care îl aştepta în colţul străzii Caulaincourt. Am sunat imediat la comisariatul din strada La Rochefoucauld şi am cerut să vorbesc cu Lognon. Mi s-a răspuns că nimeni nu-l văzuse în dimineaţa asta, că nu era aşteptat să vină şi, cînd am insistat, mi s-a spus că nu fusese la birou noaptea trecută, deşi era de serviciu.

— Le-aţi spus ce se întîmplase?

— Nu. M-am gîndit imediat la dumneavoastră, domnule comisar. Ştiţi, îl cunosc pe Lognon mai bine decît oricine. E un om care vrea să facă totul perfect. Pînă acum, nimeni nu i-a recunoscut meritele, dar el mi-a vorbit deseori de dumneavoastră, ştiu că nu sînteţi ca ceilalţi, că nu-l invidiaţi, că… Mi-e teamă, domnule Maigret. Probabil că are de-a face cu nişte indivizi prea puternici pentru dînsul şi Dumnezeu ştie dacă la ora asta nu cumva…

Soneria telefonului răsună în dormitor. Doamna Lognon tresări.

— Îmi daţi voie?

Maigret o auzi spunînd, pe un ton care devenise brusc tăios:

— Cum! Tu eşti? Unde-ai fost? Am sunat la birou şi mi-au spus că n-ai mai dat pe-acolo de ieri. Comisarul Maigret e aici…

Maigret, care venise lîngă ea, întinse mîna spre receptor.

— Îmi permiteţi? Alo! Lognon?

Omul de la celălalt capăt al firului rămînea tăcut, probabil cu privirea fixă şi dinţii strînşi.

— Auzi, Lognon, unde te afli în momentul ăsta?

— La birou.

— Eu sînt la tine în apartament, cu soţia ta. Trebuie să stăm de vorbă. Voi trece pe la comisariat, e în drumul meu. Aşteaptă-mă… Cum?

Îl auzi pe inspector bîiguind:

— N-aş vrea aici. O să vă explic, domnule comisar…

— Atunci să fii peste o jumătate de oră la Poliţia Judiciară.

Închise şi se duse să-şi ia pipa şi pălăria.

— Credeţi că totul e în regulă? întrebă doamna Lognon.

Şi, văzînd că el o privea fără să înţeleagă, adăugă:

— E atît de imprudent, atît de sîrguincios, încît, uneori…

— Să intre.

Lognon era ud, plin de noroi, ca şi cum ar fi rătăcit toată noaptea pe străzi, şi era atît de răcit, încît stătea cu batista în mînă. Ţinea capul într-o parte, ca un copil care se aşteaptă la o bruftuluială, şi rămăsese în picioare în mijlocul încăperii.

— Stai jos, Lognon. Tocmai m-am întors de la tine de acasă.

— Ce v-a spus soţia mea?

— Presupun că tot ce ştia.

Urmă o tăcere destul de lungă, de care Lognon profită ca să-şi şteargă nasul, fără să îndrăznească să-l privească pe Maigret în faţă, iar comisarul, care îi cunoştea susceptibilitatea, nu prea ştia cum să-l ia.

Ceea ce spusese doamna Lognon despre soţul ei nu era chiar inexact. Nerodul ăla, vrînd să facă lucrurile foarte bine, ajungea în mod invariabil în posturi stînjenitoare, convins că lumea întreagă se îndîrjea contra lui, că era victima unei conjuraţii urzite pentru a-l împiedica să promoveze şi să ocupe, în sfîrşit, locul pe care îl merita în cadrul Brigăzii Speciale de la Poliţia Judiciară.

Lucrul cel mai tulburător era că individul nu era prost, că dădea cu adevărat dovadă de conştiinciozitate şi că era cel mai cinstit om din lume.

— Stă în pat? întrebă el în cele din urmă.

— Se sculase cînd am sosit.

— E supărată pe mine?

— Uită-te la mine, Lognon. Fă-te comod. Ştiu doar ce mi-a spus soţia ta, dar mi-e de-ajuns să mă uit la tine ca să înţeleg că ceva nu-i în regulă. Nu depinzi direct de mine şi ce ai făcut nu mă priveşte. Dar poate că acum, cînd soţia ta a apelat la mine, ar fi mai bine să-mi spui ce s-a întîmplat. Ce zici?

— Da, aşa cred.

— În acest caz, te rog să-mi spui totul. Înţelegi? Nu o parte, nu aproape totul.

— Înţeleg.

— Bine. Poţi fuma.

— Nu fumez.

Era adevărat. Maigret uitase. Nu fuma din cauza doamnei Lognon, căreia fumul de tutun îi făcea rău.

— Ce ştii despre gangsterii ăia?

Lognon răspunse cu multă convingere:

— Cred că sînt într-adevăr nişte gangsteri.

— Americani?

— Da.

— Cum ai intrat în legătură cu ei?

— Nici eu nu ştiu. Dacă tot am ajuns aici, mai bine să vă mărturisesc totul, chiar dacă e să-mi pierd slujba.

Se uita fix la birou şi buza de jos îi tremura.

— Tot s-ar fi întîmplat într-o zi.

— Ce?

— Ştiţi foarte bine. Nu mă dau afară pentru că nu au de ales, pentru că încă nu m-au prins cu vreo greşeală, dar de ani de zile sînt cu ochii pe mine…

— Cine?

— Toţi.

— Haide, Lognon!

— Chiar aşa, domnule comisar.

— Ai ajuns să te consideri persecutat?

— Îmi cer iertare.

— Nu-ţi mai tot lăsa umerii în jos şi nu te mai uita în altă parte. Aşa! Acum vorbeşte-mi ca un bărbat.

Lognon nu plîngea, dar guturaiul îi umezea ochii şi era enervant să-l vezi ducîndu-şi mereu batista la faţă.

— Te ascult.

— S-a întîmplat în noaptea de luni spre marţi.

— Cînd erai de serviciu?

— Da. Să fi fost cam unu dimineaţa. Eram la o pîndă.

— Unde?

— La biserica Notre-Dame-de-Lorette, chiar lîngă gardul de fier, în colţul străzii Fléchier.

— Înseamnă că nu erai în sectorul tău?

— Exact la limită. Strada Fléchier se află în sectorul trei, dar supravegheam băruleţul din colţul străzii Martirilor, care se află în sectorul meu. Primisem informaţia că, uneori, un tip venea acolo noaptea să vîndă cocaină. Strada Fléchier e întunecoasă, aproape întotdeauna pustie la ora aceea. Eram lipit de gardul de fier al bisericii. La un moment dat, o maşină a dat colţul străzii Châteaudun, a redus viteza şi a oprit un moment la mai puţin de zece metri de mine. Cei din maşină n-au bănuit prezenţa mea. Portiera s-a deschis şi un corp omenesc a fost aruncat pe trotuar, după care maşina a plecat mai departe spre strada Saint-Lazare.

— Ai reţinut numărul?

— Da. Mai întîi m-am repezit la corpul aruncat din maşină. Aproape că aş jura că omul era mort, dar nu sînt sigur. În întuneric, mi-am trecut mîna peste pieptul lui şi m-am murdărit de sînge cald încă.

Maigret se încruntă şi murmură:

— N-am auzit nimic de genul ăsta la raport.

— Ştiu.

— Totul s-a întîmplat pe strada Fléchier, adică pe trotuarul sectorului trei.

— Da.

— Atunci, cum se face că…

— O să vă spun. Îmi dau seama că am greşit. Poate că n-o să mă credeţi.

— Ce s-a întîmplat cu cadavrul?

— Tocmai asta voiam să vă spun. Nu se vedea nici un agent de poliţie. Băruleţul era deschis, la mai puţin de o sută de metri. M-am dus acolo cu intenţia de a telefona.

— Cui?

— Comisariatului din sectorul trei.

— Ai făcut-o?

— M-am oprit la tejghea ca să cer o fisă. M-am uitat fără să vreau afară şi am văzut o altă maşină care ieşea de pe strada Fléchier şi intra pe strada Notre-Dame-de-Lorette. Se oprise lîngă locul unde lăsasem cadavrul. Atunci am ieşit din bar ca să încerc să văd numărul, dar maşina era deja prea departe.

— Un taxi?

— Nu cred. Totul s-a petrecut foarte repede. Am avut un presentiment. Am luat-o la fugă spre biserică. Corpul nu mai era acolo.

— N-ai dat alarma?

— Nu.

— Nu ţi-a trecut prin minte că, dacă ai fi dat în urmărire numărul primei maşini, poliţia ar fi avut şanse s-o găsească?

— M-am gîndit la asta. Dar mi-am spus că făptaşii nu erau chiar atît de proşti ca să circule mult timp cu aceeaşi maşină.

— N-ai făcut raport?

Maigret înţelesese, evident. De ani şi ani de zile, bietul Lognon aştepta cazul răsunător care să-l scoată în evidenţă. Îţi venea să crezi că, într-adevăr, atrăgea ghinionul. Sectorul lui era unul dintre acelea unde aveau loc cele mai multe crime. Dar, de fiecare dată cînd era comisă una, sau el nu era de serviciu, sau, dintr-un motiv oarecare, cazul era preluat de Brigada Specială.

— Ştiu că am greşit. Mi-am dat seama aproape imediat, dar, pentru că nu dădusem alarma, era deja prea tîrziu.

— Ai găsit maşina?

— Dimineaţă, m-am dus la prefectură, unde, consultînd listele, am aflat că maşina aparţinea unui garaj de la Poarta Maillot. Am fost acolo. E un garaj care închiriază maşini cu ziua sau cu luna.

— Maşina fusese înapoiată?

— Nu. Fusese închiriată cu două zile mai înainte pe o perioadă nedeterminată. Am văzut fişa clientului, un anume Bill Larner, cetăţean american, cu domiciliul la hotelul Wagram, pe Bulevardul Wagram.

— L-ai găsit acolo pe Larner?

— Părăsise hotelul pe la patru dimineaţa.

— Vrei să spui că s-a aflat în camera lui pînă la patru dimineaţa?

— Da.

— Atunci, nu era în maşină?

— Cu siguranţă că nu. Portarul de noapte l-a văzut cînd s-a întors la miezul nopţii. Larner a primit un telefon la trei şi jumătate şi a plecat aproape imediat.

— Cu tot cu bagaje?

— Nu. A anunţat că se duce să ia un prieten de la gară şi că se va întoarce la micul dejun.

— Dar, bineînţeles, n-a mai venit.

— Nu.

— Şi maşina?

— A fost găsită în cursul dimineţii la Gara de Nord.

Lognon îşi şterse iar nasul şi se uită la Maigret cu un aer pocăit.

— Repet, am greşit. Azi e joi şi, de marţi dimineaţă, tot încerc să mă adun. Nu m-am întors acasă.

— De ce?

— Probabil că soţia mea v-a spus că au venit, marţi, la puţin timp după ce am plecat. E un indiciu, nu?

Maigret îl lăsă să vorbească.

— După părerea mea, asta înseamnă că, după ce au aruncat cadavrul pe trotuar, m-au zărit în umbră. Şi-au spus că sigur am reţinut numărul maşinii. Mă refer la prima maşină, bineînţeles, pentru că au fost două. S-au grăbit s-o abandoneze. Apoi i-au telefonat lui Bill Larner şi i-au spus că, după fişa de la garaj, probabil că i se va da de urmă.

Maigret, în timp ce asculta, făcea desene pe sugativă.

— Pe urmă?

— Nu ştiu. Fac doar supoziţii. Probabil au citit ziarele şi au constatat că nu scria nimic despre toată treaba.

— Ai vreo idee cum te-au găsit?

— Nu văd decît o singură explicaţie, şi asta ar dovedi că oamenii ăştia sînt foarte tari, că sînt profesionişti. Ascunşi în apropierea garajului, m-au văzut venind să iau informaţii şi m-au urmărit. M-am întors acasă la masa de prînz şi, după ce am plecat, au intrat în apartament.

— Unde sperau că vor găsi cadavrul?

— Şi dumneavoastră credeţi la asta?

— Nu ştiu… De ce nu te-ai mai dus acasă de atunci?

— Pentru că presupun că de atunci supraveghează casa.

— Ţi-e teamă, Lognon?

Obrajii lui Lognon deveniră la fel de roşii ca nasul lui borcănat.

— Prevedeam că se va crede asta. Dar nu-i adevărat. Voiam doar să-mi păstrez libertatea de mişcare. Am luat o cameră la un hotel mic din Piaţa Clichy şi am ţinut legătura telefonic cu soţia mea. De atunci, lucrez zi şi noapte. Am vizitat mai bine de o sută de hoteluri, mai întîi în cartierul Ternes, pe lîngă Bulevardul Wagram, apoi spre Operă. Soţia mi i-a descris pe cei doi bărbaţi veniţi la noi în casă. M-am dus la Biroul pentru străini, la prefectură. În acelaşi timp, mi-am făcut şi treaba la birou.

— Pe scurt, sperai să faci ancheta asta singur?

— Da, la început. Am crezut că eram în stare. Acum, vor face cu mine ce vor vrea.

Bietul Lognon! Existau momente cînd, în pofida celor patruzeci şi şapte de ani ai săi şi a fizicului dezagreabil, arăta ca un puştan bosumflat, un puştan ajuns la vîrsta ingrată, care se uită cu arţag, pe sub sprîncene, la oamenii mari.

— Soţia ta a primit în dimineaţa asta a doua vizită şi, nereuşind să ia legătura cu tine, m-a sunat pe mine.

Descurajat, inspectorul se uita la Maigret ca şi cum ar fi vrut să spună că în situaţia în care ajunsese nu mai conta nimic.

— N-a fost unul dintre cei doi bărbaţi de marţi, ci altul, înalt, blond, aproape roşcat…

— Bill Larner, mormăi Lognon. Aşa mi-a fost descris.

— Şi jos îl aştepta unul dintre cei doi. A luat cu el cel puţin o fotografie de-a ta şi probabil nişte documente.

— Voi ajunge în faţa consiliului de disciplină?

— E o problemă pe care vom avea timp să o discutăm după.

— După ce?

— După anchetă.

Lognon se încruntă, cu faţa tot tristă şi privirea neîncrezătoare.

— Deocamdată, lucrul cel mai urgent e să-i găsim pe aceşti oameni, nu crezi?

— Vreţi să spuneţi că şi eu?

Maigret nu răspunse, iar Lognon îşi şterse nasul trei minute încheiate.

Cînd ieşi din birou, ai fi jurat că plînsese.