E.M. Forster, Maurice

Copyright © The Provost and Scholars of King’s College, Cambridge, 1971

All rights reserved

© 2018 by Editura Polirom, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7244-8

ISBN PDF: 978-973-46-7245-5

ISBN print: 978-973-46-7151-9

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © Merchant Ivory/MAURICE de James Ivory, 1987 (GB), cu James Wilby şi Hugh Grant, după romanul lui E.M. Forster

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

EDWARD MORGAN FORSTER (1879-1970) s-a născut la Londra, într-o familie din clasa de mijloc. Primele lui romane vorbesc despre condiţiile sociale precare din perioada de declin a epocii victoriene. Aşa au apărut Where Angels Fear to Tread (1905), The Longest Journey (1907) şi A Room with a View (1908; Cameră cu vedere, Polirom, 2016), care mai tîrziu au inspirat faimoase producţii cinematografice. Primul mare succes l-a avut cu Howards End (1910; Polirom, 2016), a cărui ecranizare a devenit repede celebră. A călătorit în Alexandria, în timpul Primului Război Mondial, şi de două ori în India. La întoarcerea în Anglia, influenţat de timpul petrecut în acele locuri exotice, a scris O călătorie în India (1924; Polirom, 2015). E.M. Forster a mai publicat şi cărţi de povestiri, printre care se numără The Celestial Omnibus (1911) şi The Eternal Moment (1928), o antologie de poeme şi cîteva volume de teatru, eseuri critice şi jurnale de călătorie.

Început: 1913

Terminat: 1914

Dedicat unui An Mai Fericit

Partea Întâi

1

O dată pe trimestru, toată şcoala pleca în drumeție – asta însemna că cei trei profesori luau şi ei parte alături de băieţi. De obicei era o ieșire plăcută și toată lumea o aștepta cu nerăbdare, elevii uitau de vechile ranchiune și zburdau în libertate. Ca disciplina să nu aibă de suferit, excursia avea loc chiar înainte de vacanță, când puțină indulgență nu putea fi dăunătoare; de fapt, părea mai degrabă o ieșire în familie decât o acțiune cu școala, pentru că la ora ceaiului li se alătura și doamna Abrahams, soția directorului, împreună cu câteva doamne, prietenele ei, și era primitoare şi mămoasă.

Domnul Abrahams era directorul de modă veche al unei școli elementare. Nu-i păsa nici de activitatea școlară, nici de sporturi, dar își hrănea băieții bine și avea grijă ca aceștia să se poarte cuviincios. Lăsa restul în seama părinților și nu făcea presupuneri despre cât de mult lăsau aceștia în seama lui. Cu complimente de ambele părți, sănătoși, dar rămași în urmă cu învățătura, băieții promovau cu bine și treceau la şcoala particulară, pentru a înfrunta cu trupurile lor fragede primele lovituri ale vieții. Multe s-ar putea spune în apărarea apatiei din învățământ, dar până la urmă elevii domnului Abrahams nu se descurcau rău, deveneau la rândul lor părinți și, în unele cazuri, îi trimiteau tot lui pe fiii lor. Domnul Read, asistentul, era un profesor de același soi, doar că mai limitat, în timp ce domnul Ducie, îndrumătorul, acționa ca un stimulent și împiedica prăbușirea în somnolență a întregii afaceri. Nu-l plăceau din cale afară, dar știau că e nevoie de el. Era un bărbat înzestrat și corect, însă fără să fie rupt de lume sau incapabil să vadă fațetele unei chestiuni. Nu se potrivea cu părinții și cu băieții mai grei de cap, dar era bun pentru clasa întâi și chiar pregătise elevii pentru bursă. Nici ca organizator nu era de lepădat. Deși domnul Abrahams se prefăcea că el ține frâiele și că îl preferă pe domnul Read, de fapt îi lăsase mână liberă domnului Ducie și, până la urmă, a ajuns chiar să-l ia partener.

Domnul Ducie era întotdeauna preocupat de câte ceva. De astă dată era vorba de Hall, unul dintre băieții mai mari, care urma să plece de la ei la o școală exclusivistă. Ducie voia să poarte cu el o „discuție serioasă“ în timpul excursiei. Colegii săi s-au opus, pentru că asta însemna să aibă ei mai multe de făcut, iar directorul i-a spus că deja vorbise el cu Hall și că băiatul prefera să facă această ultimă plimbare alături de colegii lui de școală. Probabil că era adevărat, dar nimic nu l-ar fi putut împiedica pe domnul Ducie să facă așa cum îi dicta datoria. Zâmbise fără să mai adauge nimic. Domnul Read știa ce înseamnă „discuția serioasă“, pentru că la începuturile activității lor împreună atinseseră subiectul, profesional vorbind. Domnul Read nu fusese de acord. „Te joci cu focul“, spusese el. Directorul nici nu știa și nici nu și-ar fi dorit să știe. Se despărțea de elevi când aceștia împlineau paisprezece ani și uita că deveneau bărbați. Pentru el erau doar „băieții mei“, o rasă pigmee, dar complet dezvoltată, ca indigenii din Noua Guinee. Ba erau chiar mai ușor de înțeles decât pigmeii, pentru că nu se căsătoreau niciodată și arareori mureau. Celibatari și nemuritori, lunga procesiune de băieți defila pe dinaintea lui, cu efective care variau de la douăzeci și cinci la patruzeci uneori. „Nu văd care este rostul cărților și al pedagogiei. Băieții există de dinainte să se gândească cineva la pedagogie.“ De obicei zâmbea domnul Ducie, pentru că el era impregnat de principiile evoluției.

Să revenim la băieți.

— Domnule, pot să vă țin de mână… Domnule, mi-ați promis…

Domnul Abrahams își ținea mâinile înfundate în buzunare, iar domnul Read…

— Vai, domnule, l-ați auzit? Crede că domnul Read are trei mâini!… Nu-i adevărat, eu am zis „degete“. Mincinosu’ roade osu’! Mincinosu’ roade osu’!

— Dacă nu încetați…!

— Domnule!

— O să merg singur cu Hall.

S-au auzit exclamații de dezamăgire. Constatând cât este de inutil, ceilalți profesori au renunțat să-i mai țină pe băieți la grămadă și i-au mânat de-a lungul falezei, spre stânci. Cu un aer triumfător, Hall a zbughit-o lângă domnul Ducie, simțind totuși că e prea mare ca să-l mai ia de mână. Era un puști rotofei, drăguț, o figură ștearsă din toate punctele de vedere. În privința aceasta semăna cu tatăl său, care trecuse prin acest ritual în urmă cu douăzeci și cinci de ani, apoi a dispărut într-o școală exclusivistă, s-a însurat, a avut un fiu și două fiice și, nu de mult, a murit de pneumonie. Domnul Hall fusese un cetățean bun, dar letargic. Domnul Ducie se informase singur despre el, înainte de a porni în excursie.

— Ei, Hall, te aștepți la o predică, nu?

— Nu prea știu, domnule… Domnul Abrahams mi-a dăruit Those Holy Fields¹. Doamna Abrahams mi-a dat o pereche de butoni. Băieții mi-au dat un set de timbre din Guatemala, cu valoare de până la doi dolari. Ia uitați, domnule! Sunt din acelea cu papagalul pe o coloană.

— Splendid, splendid! Și domnul Abrahams ce-a spus? Sper că ți-a zis că ești un păcătos mizerabil.

Băiatul a izbucnit în râs. Nu îl înțelegea pe domnul Ducie, dar știa că voia să fie amuzant. Se simțea ușurat, pentru că era ultima lui zi de școală și, chiar dacă greșea, nu i s-ar fi făcut scandal. De altfel, domnul Abrahams declarase că e un elev bun. Văzuse începutul scrisorii pe care acesta i-o trimisese mamei lui: „Suntem mândri de el; o să ne facă cinste când va fi la Sunnington“. Iar băieții îl copleșiseră cu daruri, declarând că e curajos. Cât de mult greșeau. Nu era curajos – îi era frică de întuneric, dar nimeni nu știa acest lucru.

— Deci, ce ți-a spus domnul Abrahams? a repetat domnul Ducie întrebarea, după ce au ajuns pe nisip.

Discuția amenința să fie una de lungă durată, iar băiatul și-ar fi dorit să fie sus, pe faleză, împreună cu prietenii lui. Știa însă că dorințele unui băiat nu fac doi bani când vin în contradicție cu voința unui adult.

— Domnul Abrahams mi-a zis să-l iau pe tata drept model, domnule.

— Și altceva?

— Că nu trebuie să fac niciodată ceva de care m-aș rușina dacă m-ar vedea mama. Că așa nu poate să dea nimeni greș și că școala independentă va fi foarte diferită de aceasta.

— Domnul Abrahams ți-a spus și în ce fel?

— Tot felul de greutăți… cam așa cum e în lume.

— Ți-a spus și cum e lumea?

— Nu.

— Dar l-ai întrebat?

— Nu, domnule.

— N-a fost prea isteț din partea ta, Hall. Lucrurile trebuie lămurite. Domnul Abrahams și cu mine suntem aici ca să-ți răspundem la întrebări. Cum crezi tu că este lumea… lumea adulților?

— N-am de unde să știu. Nu sunt decât un băiat, zise Hall cât se poate de sincer. Sunt foarte perfizi, domnule?

Domnul Ducie era amuzat și l-a întrebat ce exemple de perfidie cunoscuse el. Hall i-a răspuns că adulții nu se purtau rău cu băieții, dar nu-i așa că mereu se înșală unii pe alții? Își pierduse aerul de școlar și începea să vorbească aidoma unui copil. Devenea nostim și inventiv. Domnul Ducie se așeză pe nisip să-l asculte, își aprinse pipa și ridică ochii spre cer. Micuța oază unde trăiau era departe, în urmă, iar restul școlii – mult în față. Ziua era cenușie și fără urmă de vânt, seninul și norii aproape că se confundau.

— Locuiești cu mama ta, nu-i așa? îl întrerupse domnul Ducie, văzând că băiatul a căpătat încredere.

— Da, domnule.

— Ai vreun frate mai mare?

— Nu domnule… doar pe Ada și Kitty.

— Unchi ai?

— Nu.

— Nu cunoști prea mulți bărbați, nu-i așa?

— Avem un vizitiu și pe George, grădinarul, dar vă referiți la gentlemeni, desigur. Mama are trei servitoare care au grijă de casă, dar sunt așa de leneșe, că nici măcar nu cârpesc ciorapii Adei. Ada e cea mai mare dintre surorile mele.

— Câți ani ai?

— Paisprezece ani și nouă luni.

— Păi, atunci nu ești decât o un ţânc fără habar.

Au râs amândoi. După o pauză, domnul Ducie a continuat:

— Când eram de vârsta ta, tatăl meu mi-a spus ceva care s-a dovedit a-mi fi foarte util și care m-a ajutat foarte mult.

Nu era adevărat, tatăl lui nu-i spusese niciodată nimic, dar avea nevoie de un preludiu pentru ceea ce urma să spună.

— Chiar, domnule?

— Să-ți spun despre ce era vorba?

— Vă rog, domnule.

— Maurice, o să-ți vorbesc ca și cum ți-aș fi tată! O să-ți spun pe nume.

Apoi, simplu și cu delicatețe, domnul Ducie a abordat misterele sexului. I-a vorbit despre bărbat și femeie, creațiile dintru începuturi ale lui Dumnezeu, menite să populeze pământul, și despre perioada în care bărbatul și femeia și-au primit fiecare puterea.

— Tu abia acum devii bărbat, Maurice; de aceea îți vorbesc despre aceste lucruri. Nu este ceva despre care să-ți vorbească mama ta și nu ar trebui să-i pomenești despre asta nici ei, nici vreunei alte doamne. Iar dacă la școala unde ai să mergi băieții o să deschidă așa o discuție, închide-le gura; spune-le că știi. Ai mai auzit de lucrurile acestea până acum?

— Nu, domnule.

— Nimic?

— Nu, domnule.

Trăgând încă din pipă, domnul Ducie s-a ridicat, a ales o porțiune unde nisipul era mai neted și a schițat câteva desene cu bastonul.

— Asta o să simplifice lucrurile, îi zise el băiatului, care îl privea plictisit – nu aveau nici o legătură cu nimic din experiențele lui. Era atent, așa cum se și cuvenea, pentru că primea o lecție particulară și știa că subiectul este serios și are legătură cu corpul lui. Dar nu reușea să înțeleagă singur; totul se năruia în clipa când domnul Ducie le punea cap la cap, ca și cum ar fi fost o adunare imposibilă. Încerca în van. Mintea lui toropită refuza să se trezească. Pubertatea era acolo, dar lipsea inteligența, și el pășea spre vârsta bărbăției ca un somnambul, așa cum chiar trebuie să se întâmple întotdeauna. Inutil să fi încercat să-l trezească pe somnambul, inutil să-i fi descris, oricât de științific și de înțelegător, această etapă. Băiatul acceptă și este târât înapoi în somn, de unde nu va fi ademenit înainte de a-i veni vremea.

Pe lângă faptul că era un erudit, domnul Ducie era şi înțelegător; la drept vorbind, era prea înțelegător, căci îi atribuia lui Maurice sentimente elevate, fără să-și dea seama că băiatul ori nu pricepea nimic, ori era copleșit.

— Toate astea sunt pe undeva o bătaie de cap, zise Ducie, dar trebuie să vorbim despre ele și nu trebuie să rămână un mister. Pe urmă o să vină și lucrurile mărețe – Dragostea, Viața.

Vorbea cu ușurință, pentru că și înainte le mai spusese băieților aceste lucruri și știa ce fel de întrebări urmează. Dar Maurice nu a întrebat nimic; doar zicea „Înțeleg, înțeleg, înțeleg“ și, o vreme, domnul Ducie s-a temut că băiatul nu pricepe nimic. L-a chestionat. Răspunsurile lui s-au dovedit mulțumitoare. Băiatul avea o memorie bună și – curioasă ființă omul – dezvoltase chiar o falsă inteligență, un licăr de suprafață, care putea să-l pună în consonanță cu farul călăuzitor al adultului. În final, chiar a pus vreo două întrebări despre sex, și acelea – la obiect. Domnul Ducie era foarte mulțumit.

— Perfect, zise el. Acum nu mai ai de ce să te simți vreodată încurcat sau stânjenit.

Mai rămăseseră Dragostea și Viața, subiecte pe care profesorul le-a abordat în timp ce își continuau plimbarea pe țărmul mării fără culoare. I-a vorbit despre bărbatul ideal – cast, prin asceză. A creionat splendoarea Femeii. El însuși logodit, a devenit mai uman și culoarea ochilor i s-a înviorat pe după ochelarii cu lentile groase; obrajii i s-au aprins. Să iubești o femeie distinsă, să o protejezi și să o servești – i-a explicat el băiatului –, iată care este cununa vieții.

— Acum nu poţi să înțelegi, dar o vei face într-o zi și, când ai să înțelegi, să-ți amintești de bătrânul tău pedagog, care te-a pus pe calea cea bună. Totul se leagă… totul… și Dumnezeu e sus și toate sunt cum trebuie pe pământ. Bărbatul și femeia! Minunat!

— Eu cred că n-am să mă însor, zise Maurice.

— Exact de azi în zece ani… vă invit pe tine și pe soția ta să luați cina cu mine și cu nevastă-mea. Ești de acord?

— Vai, domnule! răspunse băiatul vădit încântat.

— Atunci, așa rămâne!

Era în orice caz o glumă potrivită pentru a încheia discuția. Maurice se simțea flatat și a început să mediteze favorabil la eventualitatea căsătoriei. Dar tocmai când începeau să se relaxeze, domnul Ducie s-a oprit și a dus mâna la falcă, de parcă l-ar fi durut toți dinții. S-a întors și a privit întinderea de nisip din urma sa.

— N-am șters blestematele alea de desene, zise el încet.

La celălalt capăt al golfului câțiva oameni veneau în urma lor, tot pe malul apei. Luaseră o cale care îi ducea fix în locul unde domnul Ducie făcuse schițele cu care își ilustrase cursul de educație sexuală, iar una dintre persoane era o doamnă. O luă la fugă înapoi, asudând de spaimă.

— Domnule, nu credeți că e în regulă? strigă Maurice. Fluxul probabil că le-a acoperit deja.

— Slavă cerului… Mulțumescu-ți, Doamne… vine fluxul.

Brusc, atunci, preț de o clipă, băiatul a simțit disprețul. „Mincinosule“, își zise în gând. „Mincinos și laș, nu mi-a spus nimic, de fapt…“ Apoi întunericul a năvălit din nou, un întuneric primordial, dar nu etern, care lasă loc unui răsărit dureros.

1. Însemnări ale reverendului Samuel Manning (1822-1881), făcute în călătoria în Țara Sfântă (1873); lucrarea este bogat ilustrată cu schițe ale peisajelor din Palestina în creion și cerneală.

2

Mama lui Maurice locuia în apropiere de Londra, într-o vilă confortabilă înconjurată de brazi. Acolo se născuseră el și surorile lui și de acolo plecase în fiecare zi la treburi tatăl său, pentru a se întoarce apoi tot acolo. Când s-a construit biserica, fuseseră cât pe ce să plece, dar până la urmă s-au obișnuit cu ea, ca și cu toate celelalte, ba chiar au ajuns să o considere un avantaj. Biserica era singurul loc unde doamna Hall trebuia să meargă în persoană – magazinele făceau livrări la domiciliu. Gara nu era nici ea prea departe, la fel și școala pentru fete, destul de bună. Era o zonă cu multe facilități, unde totul se obținea fără efort, iar succesul nu se deosebea de eșec.

Lui Maurice îi plăcea casa lor și recunoștea că maică-sa e geniul ei conducător. Fără ea n-ar fi existat fotoliile în care în care să te afunzi, nici mâncarea, nici jocurile distractive, iar băiatul îi era recunoscător că le oferă atât de multe și o iubea. Și surorile lui îi plăceau. Când a ajuns acasă, au apărut amândouă în fugă, strigând de bucurie, i-au scos paltonul și l-au lăsat pe jos, în hol, să-l ridice servitorii. Era plăcut să fie în centrul atenției și să se dea mare cu școala lui. I-au fost admirate timbrele guatemaleze – la fel și exemplarul din Those Holy Fields și reproducerea după Holbein, pe care o primise de la domnul Ducie. Vremea s-a înseninat după ceai, așa că doamna Hall și-a pus galoșii și a mers să se plimbe cu el prin împrejurimi. S-au tot pupat și au sporovăit vrute și nevrute.

— Morrie…

— Mami…

— Acum vreau să-l fac pe Morrie al meu să se simtă minunat.

— Unde-i George?

— Ce scrisoare minunată de evaluare mi-a trimis domnul Abrahams. Zice că i-ai amintit de bietul tău tată… Ei, ce să facem noi acum, în vacanța asta a ta?

— Cel mai mult îmi place aici.

— Scumpul meu băiat…, zise mama îmbrățișându-l mai drăgăstos ca niciodată. Nicăieri nu-i ca acasă. Uite, roșii…

Mamei lui îi plăcea să rostească numele legumelor.

— Roșii, ridichi, broccoli, ceapă…

— Roșii, broccoli, ceapă, cartofi mov, cartofi albi, mormăi și băiatul.

— Frunze de nap…

— Mamă, unde e George?

— A plecat săptămâna trecută.

— De ce a plecat George?

— Crescuse. Howell își schimbă ajutorul la fiecare doi ani.

— Aha.

— Frunze de nap, continuă mama, și iar cartofi, sfeclă… Morrie, ce-ai zice să le facem o vizită scurtă bunicului și mătușii Ida, dacă ne invită? Vreau să te distrezi foarte bine în vacanța aceasta, scumpule… ai fost așa de cuminte, dar și domnul Abrahams este un om atât de bun; vezi tu, tatăl tău a mers tot la școala domnului Abrahams și acum o să te trimitem tot la vechea școală exclusivistă unde a urmat și el – la Sunnington –, ca să crești la fel ca scumpul tău tată, în toate privințele.

Vorbele i-au fost întrerupte de un suspin.

— Morrie, scumpule…

Băiatul plângea.

— Scumpetea mea, ce s-a întâmplat?

— Nu știu… nu știu.

— Vai, Maurice…

Băiatul a clătinat din cap. Mama era tristă că nu reușea să-l facă fericit și a început și ea să plângă. Fetele veniră în fugă, strigând:

— Mamă, ce are Maurice?

— Vai, să nu…, se lamentă băiatul. Kitty, pleacă …

— E extenuat, zise doamna Hall.

Era explicația ei pentru orice.

— Sunt extenuat.

— Haide la tine în odaie, Morrie… Vai, scumpul meu, e de-a dreptul îngrozitor.

— Nu… n-am nimic.

Își încleștă maxilarul și valul acela imens de tristețe, care urcase copleșitor în el și răzbise la suprafață, începea să se retragă. Simțea cum coboară în inima lui, până ce nu l-a mai simțit.

— Sunt bine, zise privind înverșunat în jurul său, ștergându-și lacrimile. Cred că o să joc șah chinezesc.

Nici nu terminase de așezat toate piesele și deja vorbea la fel ca înainte; criza copilărească trecuse.

A bătut-o pe Ada, care îl venera, și pe Kitty, care nu simțea la fel, iar apoi a zbughit-o din nou în grădină să-l vadă pe vizitiu.

— Ce faci, Howell? Ce mai face doamna Howell? Cum o mai duceți, doamnă Howell?

Și tot așa, vorbind pe un ton protector, diferit de cel pe care îl folosea când vorbea cu oameni din anturajul lui, a sărit la alt subiect:

— Se pare că avem un grădinar nou?

— Da, conașule Maurice.

— George era prea mare?

— Nu, conașule Maurice. A vrut să ajungă mai bine.

— A, vrei să spui că și-a dat demisia.

— Întocmai.

— Mama zicea că era prea mare și că l-ai dat afară.

— Nu, conașule Maurice.

— Stivelor mele de lemne, săracele, le-o fi mai bine, zise doamna Howell.

Maurice și fostul ajutor de grădinar se jucau adesea printre ele.

— Sunt stivele mamei, nu ale tale, răspunse Maurice și intră în casă.

Soții Howell nu s-au simțit jigniți, deși unul față de celălalt așa au pretins. Toată viața lor fuseseră servitori și le plăcea când un gentleman era arogant.

— Deja are un fel al lui, i-au zis ei bucătăresei. Cam ca taică-său.

Sosită la cină, familia Barry a fost de aceeași părere. Doctorul Barry era un vechi prieten de familiei, sau mai degrabă vecin, și manifesta față de ei un interes rezervat. Nimeni nu putea dovedi un interes prea mare pentru cei din familia Hall. Pe Kitty o plăceau – arăta tărie de caracter. Fetele se culcaseră, iar doctorul i-a spus mai târziu soției sale că Maurice ar fi trebuit să fie și el în pat.

— Și să rămână acolo tot restul vieții. Așa cum o să şi facă, de fapt. La fel ca taică-său. La ce bun oameni ca aceștia?

Când Maurice s-a dus totuși la culcare, a făcut-o silit. Odaia aceea îl înspăimântase întotdeauna. Întreaga seară se purtase ca un bărbat adevărat, dar vechea senzație l-a năpădit imediat ce mama lui l-a sărutat și i-a spus noapte bună. Problema era oglinda. Nu-l deranja că propriul chip se reflecta în ea, nici faptul că umbra lui se profila pe tavan, dar îl tulbura că umbra era reflectată în oglindă. A aranjat lumânarea în așa fel încât să evite situația, iar apoi s-a îndemnat să o pună la loc și l-a cuprins iarăşi spaima. Știa ce este, nu-i evoca nimic îngrozitor, dar îi era frică. Până la urmă a suflat repede în lumânare și a sărit în pat. Putea să îndure întunericul deplin, însă camera lui mai avea și defectul că se afla în dreptul unui felinar de pe stradă. Erau nopți liniştite, când lumina pătrundea cuminte prin draperii, dar alteori arunca pe mobilă umbre care semănau cu niște cranii. Inima îi bătea atunci cu putere și zăcea îngrozit, deși toți ai casei erau în preajmă.

Când a deschis ochii să vadă dacă umbrele s-au micşorat, și-a amintit de George. În adâncul de nepătruns al sufletului său s-a mișcat ceva.

— George, șopti el. George.

Dar cine era George? Nimeni… un simplu servitor. Mama și Ada și Kitty erau mult mai importante. Maurice era însă prea mic pentru a susține acest lucru. Nici măcar nu și-a dat seama că, dând frâu liber mâhnirii, reușise să biruie imaginile spectrale și să adoarmă.

3

Sunnington a fost următoarea etapă în cariera lui Maurice. A trecut prin școala aceea fără să atragă atenția. Nu a excelat la învățătură, deși a fost mai bun decât pretindea, și nici la sporturi nu a strălucit din cale-afară. Dacă lumea reușea să-l observe, ajungea să îl placă, pentru că avea un chip senin și prietenos și era sensibil la semnele de prietenie; dar erau atât de mulți băieți de felul lui – ei constituiau coloana vertebrală a școlii și doar nu putem băga de seamă toate vertebrele. Maurice a făcut toate lucrurile obișnuite – a fost ţinut după ore ca pedeapsă, o dată a fost bătut cu bastonul, a promovat studiile clasice, nivel după nivel, până când, de-abia în clasa a șasea, a devenit șeful clasei, apoi a ajuns responsabil pe școală și a intrat în Prima Ligă la rugby. Deși era stângaci, avea forță fizică și îndrăzneală, dar la crichet nu se descurca prea bine. Fusese agresat ca nou-sosit, îi agresase și el pe alții când păreau nefericiți sau slabi, nu pentru că ar fi fost nemilos, ci pentru că așa trebuia. Într-un cuvânt, a fost un membru mediocru al unei școli mediocre și a lăsat în urma lui o impresie vagă, dar favorabilă. „Hall? Stai așa, care era Hall? A, da, îmi aduc aminte; un parcurs destul de bun.“

Dincolo de toate aparențele, Maurice era confuz. Își pierduse acea limpezime precoce a copilului, care transfigurează și explică universul și oferă răspunsuri miraculos de pătrunzătoare și de frumoase. „Din gura copiilor…“ Dar nu și din gura unui băiat de șaisprezece ani. Maurice și-a uitat inocența de odinioară și doar la maturitate a înțeles cât de corecte și de limpezi trebuie să-i fi fost sentimentele din primii ani de viață. Acum se afunda mult mai jos, căci cobora în Valea Umbrelor Vieții, care se întinde între coline și munții cei semeți și nimeni nu o poate răzbi fără să-i tragă în piept cețurile. Maurice a bâjbâit prin vale mai mult decât majoritatea celorlaltor băieți.

Când totul e doar incertitudine și nesăvârșire, cea mai bună analogie e visul. Cât a studiat la Sunnington, Maurice a avut două vise care aveau să-l ajute să se înțeleagă pe sine.

În primul vis era foarte furios. Juca fotbal împotriva cuiva a cărui prezență îi era nesuferită. După ce s-a mai străduit puțin să înțeleagă, acel cineva a devenit George, ajutorul de grădinar. Dar trebuia aibă grijă, ca nu cumva să reapară. George venea spre el pe câmp, gol și țopăind peste grămezile de lemne. „Dacă acum se strică treaba, o să-mi pierd mințile“, zise Maurice și tocmai când amândoi se încleștau în luptă, exact așa s-a întâmplat, și dezamăgirea brutală l-a trezit. Maurice nu a făcut nici o legătură între vis și predica domnului Ducie, cu atât mai puțin în cazul celui de-al doilea vis. În schimb s-a gândit că e pe cale să se îmbolnăvească, iar apoi că visul era un soi de pedeapsă pentru ceva.

Al doilea vis este mai greu de redat. Nu se întâmpla nimic. Abia dacă zărea vreun chip, abia dacă auzea vocea care spunea „Acesta este prietenul tău“, iar apoi visul se termina, după ce îl învăța ce este tandrețea şi făcea ca asupra lui să se reverse frumuseţea. Pentru un astfel de prieten ar fi fost gata să moară, unui astfel de prieten i-ar fi îngăduit să moară pentru el; ar fi făcut orice sacrificiu unul pentru celălalt, și lumea n-ar fi contat câtuși de puțin, nici moartea, nici distanța, nici furia nu i-ar fi putut despărți, pentru că „Acesta este prietenul meu“. Nu mult după aceea a primit confirmarea și a încercat să se convingă singur că prietenul acela era cu siguranță Hristos. Dar Iisus are o barbă neîngrijită. Oare nu era vorba de vreun zeu grec, așa cum sunt cei din dicționarul de artă clasică? Mai degrabă așa, dar cel mai probabil era doar un om. Maurice s-a abținut să-și explice și mai mult visul. Îl adusese cât a putut mai aproape de viața reală. Nu se va mai întâlni niciodată cu bărbatul acela, nici vocea nu i-o va mai auzi, dar chiar și așa, omul și vocea lui au devenit pentru Maurice mai reale decât orice altceva, ba chiar…

— Hall! Iar visezi! O sută de linii!

— Domnule… scuzați! Dativul absolut.

— Prea târziu. Iar visezi.

…ba chiar îl vor trage înapoi la ele, chiar în miezul zilei, și vor lăsa cortina să cadă. Atunci Maurice se impregna din nou cu chipul și cu cele patru cuvinte și era din nou mistuit de tandrețe, tânjea să fie prietenos cu toată lumea – pentru că așa dorea prietenul lui – și să fie bun, pentru ca prietenul lui să îl iubească și mai mult. Suferința se amesteca, într-un fel, cu toată această fericire. Părea la fel de sigur că nu are un prieten, cât și că are unul, și atunci Maurice găsea un loc singuratic unde să plângă și punea lacrimile pe seama celor o sută de linii.

Acum viața secretă a lui Maurice devenea ușor de înțeles; aceasta era în parte brutală, în parte ideală, la fel ca visele lui.

Odată ce corpul i s-a dezvoltat, Maurice a devenit vulgar. Credea că asupra lui s-a abătut un soi de blestem, dar nu se putea stăpâni, chiar și atunci când primea Sfânta Împărtășanie, în mintea lui se iscau gânduri destrăbălate. La școală domnea castitatea – adică, exact în ajunul sosirii lui Maurice, avusese loc un scandal îngrozitor. Oaia neagră fusese exmatriculată, restul turmei era mânată energic ziua întreagă și monitorizată noaptea, așa că, spre norocul sau nenorocul lui, Maurice nu prea a avut ocazia să împărtăşească experiențe cu camarazii lui de școală. Îi era dor de o obscenitate, dar n-a auzit prea multe și cu atât mai puțin a putut el însuși să contribuie, așa că indecențele lui cele mai importante au fost unele solitare. Cărțile: biblioteca școlii era impecabilă, dar când a ajuns la bunicul lui a dat peste o ediție necenzurată din Marțial și a răsfoit-o, cu obrajii aprinși. Gânduri deocheate: avea o adevărată colecție. Fapte: a ajuns să se abțină de la ele după ce a trecut ideea de noutate, găsind că îi provocau mai multă oboseală decât plăcere.

Și toate acestea – dacă este de înțeles – se întâmplau ca prin somn. Maurice adormise în Valea Umbrelor, departe de culmile care se înălțau deasupra lui, și el nu o știa, așa cum nu știa nici că la fel dormeau și colegii lui.

Cealaltă jumătate a vieții lui părea infinit de departe de obscenități. Pe măsură ce trecea dintr-o clasă în alta, a început să transforme în obiect de cult când un băiat, când altul. În prezența lor, fie că era vorba de un băiat mai mare, sau de unul mai mic decât el, Maurice râdea mai tare decât de obicei, vorbea fără noimă și nu mai reușea să învețe. Nu îndrăznea să fie amabil cu el – nici vorbă de așa ceva –, cu atât mai puțin să-și exprime admirația în cuvinte. Iar cel adorat se descotorosea repede de el și îl lăsa îmbufnat. Totuși a avut parte de micile lui răzbunări. Uneori el era cel adorat de alți băieți și, când își dădea seama, era rândul lui să se descotorosească de ei. Într-un singur caz adorația a fost reciprocă, amândoi tânjind după ceva, nici ei nu știau ce, însă rezultatul a fost același. S-au certat după câteva zile. Tot ce a produs haosul acela a fost sentimentul de tandrețe și de frumusețe pe care Maurice le încercase, pentru prima dată, în vis. Sentimentul sporea cu fiecare an și prospera aidoma unei plante care se dezvoltă doar prin frunze și nu dă nici un semn că ar înflori. Spre sfârșitul perioadei de studiu la Sunnington, s-a oprit din creștere. Procesele complexe au fost frânate, tăcerea s-a așternut peste ele și, cu mare timiditate, tânărul a început să privească în jurul lui.