© 2015 by Editura POLIROM, pentru prezenta ediţie

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-5710-0

ISBN PDF: 978-973-46-5711-7

ISBN print: 978-973-46-5674-5

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: Bărbaţi din tribul Kikayu, Africa de Est Britanică, cca 1900, Biblioteca Congresului SUA

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Mihai Tican Rumano (1893-1967), născut la Berevoeşti, lîngă Cîmpulung-Muscel, fuge la 13 ani de la prăvălia unde lucra, ajungînd la Bucureşti, apoi la Brăila, Constanţa, iar de acolo, îmbarcat pe un vas ca ajutor de bucătar, tocmai în Argentina. Are o viaţă spectaculoasă, cu călătorii în toată lumea: întîi în America Centrală şi de Nord, Australia şi Noua Zeelandă, apoi în Congoul belgian, Africa Occidentală şi Centrală. Se întoarce în Africa, marea lui pasiune, pentru a vizita şi coasta răsăriteană, după ce a locuit o vreme în Spania şi a publicat cărţi de călătorie în spaniolă, traduse şi în română, cu mare succes în perioada interbelică. Dintre cărţile publicate în România: Viaţa albului în ţara negrilor (1930); Lacul cu elefanţi (1930); Dansul canibalilor (1931); Misterele continentului negru (1933); Icoane dunărene: Dunărea, Delta şi taina bălţilor (1933); Nopţi barceloneze. Barrio chino (1937); La vînătoare în Congo (1968).

Tican Rumano şi Africa

Mihai Tican Rumano, autor îndrăgit de mii de cititori din anii treizeci ai secolului trecut şi mult timp după aceea, are particularitatea că şi-a câştigat faima întâi în străinătate, în Spania; abia după câţiva ani şi după câteva volume în spaniolă a fost descoperit şi de cititorii români. Meritul lansării lui în ţară natală îi revine de fapt altui scriitor, lui Cezar Petrescu, care scrie în 1928 un articol cu titlul lămuritor „Un explorator român necunoscut în România”, apărut în ziarul Curentul din 28 şi 29 ianuarie. El prezintă aici prima carte a lui Tican, La vida del blanco en la tierra del negro (Viaţa albului în ţara negrilor), apărută cu un an înainte la Barcelona, şi vorbeşte despre succesele sale în lumea hispanică, unde mari ziare spaniole „au deschis largi coloanele exploratorului român şi, în paralel cu publicarea însemnărilor şi cercetărilor sale, au comentat prin cele mai ascuţite condeie de specialişti importanţa vastei lucrări, deopotrivă interesantă pentru geograf, etnograf, istoric, sociolog, folclorist şi moralist”.

Publicată şi în româneşte în 1929, cartea are într-adevăr mari calităţi, pe care tot Cezar Petrescu le defineşte, precum „sprinteneală de gând, fluiditate în frază, o ageră ascuţime de a deţine amănuntul plastic şi caracteristic, observaţie educată şi întreţinută cu lecturi diverse, mult dar al pitorescului, humor şi sensibilitate”, în virtutea cărora îl numeşte pe autor „un scriitor autentic”. Citită astăzi, Viaţa albului în ţara negrilor îşi păstrează un interes neştirbit, deşi coastele Africii Occidentale prezintă de mult un cu totul alt peisaj uman şi geografic decât acum aproape un secol, când le-a vizitat călătorul român. El a mai apucat încă, imediat după primul război mondial, să vadă Africa aşa cum era atunci, abia atinsă şi prea puţin modificată de contactul cu negustorii, misionarii şi militarii europeni, iar darul scriitorului de a îmbina observaţia detaliului caracteristic cu punerea lui într-o desfăşurare vie, plină de dinamism, duce la pagini care justifică într-adevăr interesul geografilor sau etnografilor. Naive şi nefalsificate de prejudecăţi, episoadele povestite de Tican în această carte vorbesc despre obiceiuri şi tradiţii pe cale de dispariţie şi de aceea preţioase pentru etnografi: ceea ce a mai putut afla şi descrie din mărturiile unor băştinaşi despre antropofagi şi caracterul magic al antropofagiei, investigată într-o regiune „în care autorităţile albe nu exersează nicio influenţă”, obiceiul, practica şi ceremonia exciziei practicate la fetele din Senegal fără anestezie, despre felul în care vânează localnicii cu armele lor primitive cele mai mari şi mai periculoase fiare din pădurile tropicale, dar şi curiozităţi precum întâlnirea cu un englez, „de altminteri, un perfect gentleman”, care, „abia sosit, se căsătorise legal, adică îşi cumpărase o soţie pentru o sumă oarecare”, adoptase modul de viaţă al băştinaşilor şi ceruse să fie „naturalizat negru”.

Ajuns în Africa, unde a investigat zone puţin sau deloc străbătute înaintea sa şi participând la vânători de lei, hipopotami, elefanţi şi alte animale sălbatice la puţini ani după exploratori celebri de la sfârşitul secolului al XIX-lea, Mihai Tican vine dintr-un loc şi are o origine care nu anunţa deloc nici cariera sa internaţională de explorator şi aventurier, nici pe aceea de scriitor. S-a născut în 1893, în satul Berevoeşti din Argeş, fiu de ţăran modest care îl trimite după terminarea a patru clase să se pricopsească pe lângă un negustor din Câmpulung. Viitorul scriitor este foarte discret în legătură cu această perioadă, puţin plăcută după toate aparenţele, încât îşi pune în cap să plece în lume – şi, de la Constanţa, „m-am pomenit pe un vapor care m-a dus până în Italia, la Neapole”, probabil tot cam aşa şi tot cam atunci când „se pomenise” şi Panait Istrati în cala unui vapor care l-a dus la Alexandria, în Egipt. Fapt este că, fără să se fi dezmeticit cu totul, „m-am pomenit… plutind într-o bună zi… spre cea mai cutezătoare ţintă: America de Sud”, unde „descindeam dintr-un transatlantic într-o ţară cu desăvârşire necunoscută”, adică Argentina; acestea se întâmplau, probabil, în 1909 (informaţii despre această perioadă oferă Valentin Borda, Pe urmele lui Mihai Tican Rumano, Bucureşti, 1992, pp. 29-36).

Spre deosebire de Panait Istrati, lui Tican nu-i place să zăbovească asupra acestor ani petrecuţi în Argentina, plini de privaţiuni şi caracterizaţi printr-o teribilă luptă pentru supravieţuire şi pentru a-şi atinge ţelul, poate neclar la început, dar conturat cu timpul şi urmărit cu o perseverenţă rară. Tican învaţă limba spaniolă, îşi găseşte un rost şi ajunge în câţiva ani, din vânzător de ziare, colaborator la o serie de gazete din Buenos Aires. Avea, spune el mai târziu, vocaţia călătoriei – „am fost drumeţ prin vocaţie… pe acest tiran l-am purtat în mine aşa cum licuriciul îşi poartă lumina”. Dorul de călătorii, de călătorii exotice în primul rând, a venit împreună cu pasiunea, neobişnuită la un copil, pentru vânătoare şi pentru poveştile de vânătoare, deprinse amândouă de la „moş Mihai Bădală, ţăran vânjos în braţe şi în pumni, vânător vestit prin părţile acelea”, posesorul unei puşti artizanale „încărcată cu zdrobituri de tuci care totuşi niciodată nu greşea ţinta”. La doisprezece sau treisprezece ani, „isprăvile lui moş Mihai, cu nemaiîntâlnitul lui dar de a povesti, mi-au vrăjit copilăria şi mi-au turnat în sânge nelinişte şi fierbinţeala marilor aventuri” (Mihai Tican Rumano, „Drumeţ prin Africa”, Secolul 20, nr. 2, 1962, pp. 69-70). Nu e greu de văzut, cred, că adolescentul, având de pe atunci probleme de vedere, dar şi o inteligenţă neobişnuită, o voinţă de fier şi rezistenţa fizică greu de bănuit într-un trup slăbuţ ca al său, şi-a făcut un ideal, un scop în viaţă din participarea la aventurile şi la vânătorile pe care le întruchipau poveştile lui moş Mihai încă dinainte de a şti bine ce înseamnă aceasta. Iar de aici a venit şi revelaţia celei de-a doua vocaţii, şi ea moştenită de la moş Mihai, strâns legată de prima: povestitul.

Din Argentina, după ce colaborase la câteva ziare din Buenos Aires şi din împrejurimi şi după ce publicase – conform spuselor sale – o broşură intitulată Iubesc pământul meu, se întoarce în ţară în 1914, ia parte ca voluntar la război în primele luni, se îmbolnăveşte de holeră şi e scăpat de sanitarul regimentului, un consătean. După război, în decembrie 1924, cum scrie Tican Rumano în „Cuvântul înainte” la Viaţa albului în ţara negrilor, se îmbarca la Lisabona pentru a reveni în Argentina – şi „nici nu-mi trecea prin minte că voi pune vreodată piciorul pe pământul african”. Avea, spune el, nişte afaceri de rezolvat, iar la sfârşit intră într-o agenţie de voiaj din Buenos Aires pentru a vedea cum se putea înapoia în Europa. Aici vede nişte afişe pentru călătorii care „făcură să mi se nască în minte ideea de a vizita câteva puncte de pe coasta africană”. Au jucat un rol şi amintirile despre lecturile din copilărie, susţine el. Şi, tentat de aventură, se îmbarcă în februarie 1925 pe un vas care ducea „pe mulţi din aceia cari crezuseră că vor găsi în America averi şi se întorceau acum descurajaţi”. Astfel, după expresia lui predilectă în astfel de împrejurări, „s-a pomenit” în Senegal, „la Dakar, aproape fără să ştiu cum”, şi din cele nouăsprezece luni de peregrinări pe coasta occidentală a Africii (cf. „Drumeţ prin Africa”, art. cit., p. 71) a rezultat în 1927 cartea de succes prezentată de Cezar Petrescu.

Succesul cărţii a determinat apariţia la aceeaşi editură din Barcelona, Editorial Lux (unde fusese publicată recent şi traducerea lui Moş Anghel a lui Istrati), a altor volume rezultate din aventurile de vânătoare şi din impresiile culese în călătoria respectivă: La danza de los caníbales (Dansul canibalilor), Perdidos entre las fieras (Pierduţi printre fiare) şi El hombre-mono y sus mujeres (Omul-maimuţă şi femeile lui), El lago de los elefantes (Lacul elefanţilor). Cariera de scriitor spaniol a lui Tican, care şi-a alăturat de la început cognomenul „Rumano” (românul) pentru a sublinia originea cu care se mândrea¹, a fost întreruptă de încercarea sa de a deveni un intermediar între cele două ţări şi culturi: a acceptat în 1928 funcţia onorifică de ataşat de presă pe lângă Legaţia de la Madrid şi a publicat, bazându-se pe promisiunile Ministerului român de Externe şi avansând deocamdată el banii, revista săptămânală Dacia. Órgano hispano-italo-rumano, din care primul număr apare în februarie 1929, iar ultimul în ianuarie 1930. Până la urmă, singura contribuţie a ministerului a fost plata a zece abonamente în valoare de 150 de pesete, cât zece cărţi ale lui Tican (cf. Lucian Boia, „Contribuţii privind istoria relaţiilor româno-spaniole şi româno-etiopiene. Din arhiva lui Mihai Tican Rumano”, Revista de istorie, XXXI, 1978, p. 1070). Falit, Tican revine la Bucureşti şi va intra în redacţia ziarului Universul, în care publică reportaje şi texte despre călătoriile sale şi la editura căruia apar unele dintre cărţile sale pe care le traduce din spaniolă sau le scrie acum.

Deşi interesul pentru călătorii nu-i dispare, epuizarea micii sale averi îl împiedică să facă mari expediţii, cum făcuse cu câţiva ani înainte. Între timp, se întoarce spre peisajul şi lumea necunoscută a României, publicând o carte cu reportaje din ţară pentru a atrage atenţia asupra frumuseţilor ei, cum spune în „Introducere”: „Nu ne cunoaştem ţara; este acesta un adevăr pe care nu eu am avut durerea să-l descopăr. O spun chiar şi străinii cari, întâmplător, au putut vedea unele regiuni încântătoare din România, dar ignorate de localnici. Au rămas surprinşi cum astfel de locuri pot rămânea departe de drumul turistului…”.

Cartea, cu multe fotografii, este o replică mai substanţială şi mai informată decât România pitorească a lui Vlahuţă cu privire la localităţile de pe malul Dunării – uneori cu ample incursiuni în istoria locului, ca la Turnu Severin sau la insula Ada-Kaleh, dispărută azi – până la vărsarea în mare, cel mai adesea chiar în forma unei descrieri a călătoriei, cu trenul, cu automobilul şi mai ales cu vaporul; în mare măsură este tot o lucrare de propagandă făcută cu sprijinul unei organizaţii de turism. Apărute iniţial în paginile unor ziare şi reviste, textele cărţii folosesc experienţa agonisită pe continentul negru, dar, fără adrenalina vânătorii de lei sau noutatea unor trasee necunoscute prin junglă, ele intră în fluxul comun al reportajelor vremii: poate cu excepţia poveştii despre prinderea celebrului bandit Terente din Carcaliu, care le-a scris autorităţilor pentru a reclama faptul că el n-a luat o sută de mii de la inginerul care ducea bani să plătească muncitorii, ci numai şaizeci de mii.

Între puţinele călătorii pe care Tican Rumano le mai face după revenirea în ţară se evidenţiază aceea din 1934 în Africa Orientală, din care rezultă două volume, amândouă primite cu interes şi figurând printre cele mai citite dintre cărţile sale. Călătoria în sine începe la Constanţa şi se încheie în Somalia. Având însă în vedere interesul general pentru evenimentele din această parte a Africii, respectiv pentru încercarea Italiei fasciste de a ocupa Etiopia, ciocnirile repetate care ameninţau pacea şi au şi dus la războiul italo-etiopian, Tican Rumano a consacrat o carte întreagă vizitei sale în această ţară, singura din Africa în care religia ortodoxă s-a păstrat din vechime. Rezultatul acestei călătorii – în care este primit de negusul Haile Selassie şi de alţi oficiali, face incursiuni indiscrete în tradiţiile locului şi mai ales în tipurile tradiţionale de judecată, între care aplicarea legii talionului şi a altor obiceiuri crude, în istoria gazetelor abisiniene sau a sclaviei – este o carte intitulată Abisinia (vechiul nume al Etiopiei), publicată în 1935, reeditată în acelaşi an şi tradusă în spaniolă sub titlul Viaje a través de la Etiopia de hoy. Cartea sa, scrisă cu simpatie şi cu un remarcabil dar de a descoperi faţa pitorească a lucrurilor, i-a adus mulţumirile împăratului şi o decoraţie, iar în 1964, când Haile Selassie a vizitat Bucureştiul, l-a revăzut şi pe Tican Rumano.

Cealaltă parte a călătoriei, de la Istanbul la Beirut, prin Haifa, Alexandria şi Marea Roşie până în Djibouti şi pe coasta de est a Africii, la Obock, Mombasa şi Dar es Salaam, cu reîntoarcerea în ţară prin Cairo şi Ierusalim, este povestită în volumul care se reeditează acum. Apărută abia în 1936, într-o rememorare mai capricioasă, dar şi mai destinsă a peripeţiilor călătoriei sale, cartea aduce o schimbare în lanţul aventurilor care umplu volumele precedente: neînfricatul vânător lasă puşca jos pentru a visa mai mult şi a medita cu modestie în marginea lumii pe care o cutreierase. Spre deosebire de călătoriile de până acum, pline de aventuri sângeroase şi de incidente dramatice, această călătorie prilejuieşte mai degrabă căutări ale unor lumi imaginare pe care, bineînţeles, nimeni nu le poate găsi. Beirutul i se pare astfel un oraş oarecare, fără specific, ceea ce produce „un moment de îndoială şi regret. Te aşteptai la altceva, nedefinit, dar pe care îl presimţi cu tot sufletul. Orientul îşi pierde poezia de odinioară”, ca şi Haifa, oraş aflat deja pe calea modernizării sub târnăcopul colonistului: „Vechiul oraş îşi păstrează încă, ce-i drept, culoarea locală… dar la doi paşi se ridică măreţe clădiri moderne, străzi largi şi bine pavate îşi croiesc calea printre magazine şi instituţii moderne”. Din aceeaşi gamă face parte şi contemplarea marilor ruine ale Antichităţii, impunând privitorului respectul pentru măreţia de odinioară peste care totuşi s-a lăsat pulberea uitării, iar în Alexandria, înainte de acostare, se lasă cuprins de „un sentiment de profundă nimicnicie în faţa eternităţii”. Odată coborât pe pământ, agresat de zeci de localnici „asaltându-te cu cele mai diverse servicii”, trecut prin faţa nemiloşilor vameşi care văd un suspect „în fiecare individ sosit din străinătate”, călătorul pierde puţin din capacitatea de contemplare, dar tot face un tur al catacombelor şi ruinelor farului sau bibliotecii, neschimbate de când le vizitase şi Bolintineanu, în urmă cu vreo şaptezeci de ani.

Odată îndeplinit ritualul cultural al parcurgerii traseului clasic, călătorul îşi recapătă spiritul de observaţie, vioiciunea şi umorul său recunoscut: este martorul şi e cât pe ce să fie şi victima obiceiului local de a arunca pe geam, în noaptea de Anul Nou, toate vechiturile în stare să facă zgomot: „sticlărie stricată, oale, crătiţi şi orice fel de obiect devenit inutil într-o gospodărie”. La Alexandria este nemulţumit de lipsa unei reviste româneşti măcar la consulatul românesc, „instalat într-unul din cele mai frumoase palate ale oraşului, în mijlocul unei grădini imense”, şi astfel, gândeşte el, „străinii… nu vor învăţa niciodată drumul ce duce spre ţara noastră”. În acelaşi timp, localnicii egipteni aveau un interes virtual pentru România, căci îi găseşte în alt oraş, la Port Said, ascultând Radio România şi muzică românească: „Îţi face o plăcere deosebită auzind cum înşiră cu accentul acela străin, pentru noi, numele tarafurilor de lăutari: Jean Marcu, Fănică Luca, Sibiceanu, Dinicu etc. Şi poate părea curios, dar toţi adoră muzica noastră naţională…”.

Tican înfăţişează aici şi o faţă mai puţin cunoscută a povestitorului alert, pictor al unor peisaje pline de dramatismul conţinut în culorile înflăcărate ale acelor meleaguri: „…sub bătaia razelor de foc ale apusului de soare, între cer şi mare; pare că totul s-a aprins făcând un tablou unic, demn pentru crepusculul zeilor. Ai impresia unui zbucium profund, când vezi soarele apunând în Marea Roşie, în timp ce răsăritul este impunător prin liniştea lui şi prin senzaţia de încredere lăsată în sufletul bieţilor muritori…”.

Sau, mai departe, fascinat tot de soare: „ca un rege care se ridică de pe tron, se înălţa din ce în ce mai sus, din apa albastră-verzuie a mării, globul de foc al astrului dătător de lumină şi căldură”. Căldura excesivă în care trăieşte de atâtea zile devine atât de greu de suportat, încă călătorul are viziuni compensatorii: „zăpada albă… sania cu clopoţei şi vuietul crivăţului care bate în geamuri”.

Jocurile politicii internaţionale nu pot acoperi viaţa proprie a ţării şi a locuitorilor, ei îşişi de mai multe etnii şi feluri. Tipul somalez este arătos, oamenii sunt plăcuţi, cu un profil regulat şi inteligenţi, credincioşi cuvântului dat, iar femeia somaleză „are un farmec sălbatec, însă atrăgător”. Dankalii, la fel de inteligenţi ca şi somalezii, sunt „bănuitori, uneori trădători şi gata oricând să verse sânge omenesc”. Şi alte etnii grupate în cartiere diferite în Djibouti, arabi, indieni şi câţiva evrei.

Cea mai importantă întâlnire a lui Tican la Djibouti a fost însă aceea cu „celebrul scriitor francez Henry de Monfreid, în tovărăşia căruia mi-am trecut mult timp înainte de a fi vizitat Abisinia şi în special după ce m-am reîntors”. Cunoscător al „Africii misterioase”, al Saharei, „unde a petrecut aventuri fantastice”, al Etiopiei, „unde a trăit ani de zile”, Henry de Monfreid (1879-1974) reprezenta pentru autorul român un model, un exemplu care îl fermeca, şi este probabil că el se proiectează puţin în acest personaj care „călătoreşte mereu, apare şi dispare uneori ca o nălucă, justificând denumirea de «omul misterios» ce i se dă adeseori…”. Pe domeniul său din Obock l-a vizitat şi Pierre Loti pe Monfreid, cu care avea în comun pasiunea pentru fotografii; ea n-a lipsit nici scriitorului român, care ornează multe dintre cărţile sale cu desene şi fotografii din ţările vizitate, aducând şi în acest fel o viziune asupra Africii venită dintr-un loc şi dintr-o cultură în care n-au lipsit nici alte încercări mai vechi.

Iar dintre acestea, povestea vânătorilor lui Ghica-Comăneşti sau a ziaristului Ion Catina, care a încercat să devină plantator în Mozambic, ar merita să fie reeditate. Înainte de ele însă, există şi alte cărţi ale lui Mihai Tican zis Rumano care i-ar putea oferi cititorului român nu numai o lectură antrenantă şi plină de surprize, ci şi un izvor de cunoştinţe despre o lume care e din ce în ce mai aproape de noi.

Mircea Anghelescu

Introducere

Credincios vechiului meu obicei de a colinda prin ţări exotice, am pornit, acum aproape un an, din nou spre continentul negru, pe care-l mai cercetasem cu zece ani în urmă, dar numai în ţinuturile lui vestice şi centrale. De data aceasta ţinta mea erau Abisinia şi toată coasta orientală, până la Madagascar.

Evenimentele desfăşurate la acea epocă în ţara Negusului m-au făcut să rămân mai multă vreme acolo, silindu-mă astfel să scurtez şederea mea în celelalte regiuni şi, ceva mai mult, să mă înapoiez înainte de a atinge Madagascarul.

Tot evenimentele m-au făcut să dau întâietate volumului asupra Abisiniei, când ar fi fost mai firesc ca el să apară, dacă nu după, cel puţin concomitent cu cel de faţă, privitor la Somalii, Oceanul Indian, Mombasa, Zanzibar şi Tanganyika.

Oricare ar fi însă ordinea în care se prezintă aceste lucrări, cred că aceasta nu va ştirbi din interesul ce îndrăznesc să sper că vor trezi în spiritul cititorilor.

Privind totdeauna în jurul meu cu ochiul cercetător al călătorului pasionat pentru noutatea locurilor şi a civilizaţiilor – cu cât mai primitive, cu atât mai demne de cercetat –, nepierzând niciodată prilejul de a întreba şi a mă documenta asupra celor văzute, am putut aduna un material absolut autentic şi de interes vădit pentru cititorul european. Dovada am avut-o cu prima mea lucrare din ciclu – anume Abisinia –, care a ajuns repede la a doua ediţie în ţară, având în acelaşi timp satisfacţia de a o vedea tradusă şi în Spania, unde a apărut întâi foiletonic în marele ziar El Día Gráfico, răspândit în toate ţările de limbă spaniolă, şi apoi în volum.

Am, astfel, mulţumirea de a fi fost cel dintâi publicist european care a surprins evenimentele la faţa locului şi cel dintâi care am popularizat în ţara mea cunoştinţele despre ţara şi poporul Negusului.

În partea a doua a călătoriei m-am oprit în cercetările şi notările mele îndeosebi asupra localităţilor, ţinuturilor, populaţiilor şi moravurilor mai puţin cunoscute. De aceea în cursul descrierilor mele informative, în ton de povestire, uneori cu factură de reportaj gazetăresc, deşi am rămas fidel itinerariului, n-am vorbit decât în treacăt de localităţile cunoscute: Istanbul, Pireu sau chiar Mogadiscio, capitala Somaliei italiene.

Aşadar, ordinea în care am vorbit de diversele locuri văzute este în perfectă concordanţă cu desfăşurarea călătoriei mele, în cursul căreia am străbătut distanţele cu trenul, cu vaporul, cu automobilul, cu caravana şi cu aeroplanul.

Nu vă veţi mira deci când de la Zanzibar veţi vedea că trec la descrierea Ierusalimului şi abia în urmă la Cairo.

1. Colegul Héctor Barca de la Universitatea Complutense din Madrid, căruia îi mulţumesc aici, îmi confirmă că spaniola primelor volume ale lui Tican are „câteva dialectalisme sud-americane, dintre care mai ales un acaso duce repede cu gândul în regiunea Argentina-Uruguay-Chile”, şi câteva calcuri care ar putea trimite spre româna originară. Oricum, toate acceptabile într-o limbă atât de răspândită şi cu destul de numeroase variante locale.

I

De la Constanţa la Istanbul

Trenul luxos format din vagoane Pullman te duce spre Africa… Ce păcat însă că nu poţi călători în el decât pe scurta distanţă Bucureşti – Constanţa!

În trenurile care merg în străinătate sau pe vapoarele de cursă lungă oamenii au tendinţa imediată de a se împrieteni, de a forma o mică societate în care ideile schimbate se învârtesc mereu în jurul aceluiaşi punct: „călătoria”.

Locurile din vagoane erau ocupate până la ultimul, şi majoritatea pasagerilor erau pentru vaporul „Dacia”. Printre noi se afla însuşi comandantul vaporului cu care trebuia să ne urmăm călătoria, d. Maximilian Hrubes. Şi asta spre nenorocul său.

Cum s-a auzit de prezenţa sa, toţi viitorii pasageri ai vaporului s-au simţit obligaţi să-l asalteze pe bietul om cu tot soiul de întrebări, dintre care cea mai repetată era dacă va fi sau nu furtună pe mare. Bravul comandant era socotit, probabil, ca posedând puteri extraordinare de a prevesti timpul. Şi bunul om, cu o răbdare nebănuită, căuta să răspundă tuturor, împărţind cu inimă largă asigurări liniştitoare sau glume cu privire la perspectivele răului de mare.

Vaporul „Dacia” şi comandantul său, d. Maximilian Hrubes

Plecat la ora 18.05 din Bucureşti, trenul ajunge, în sfârşit, la Constanţa cea mult dorită şi trage direct în port.

Încep formalităţile pentru străinătate, dintre care cea mai neplăcută, vama. Ne trezim într-o hărmălaie ce nu se sfârşeşte decât la ora 1.25 noaptea, când vaporul, mai populat decât de obicei, ridică ancora.

Pe vapor, printre numeroşii pasageri aveam pe d-na şi d. ministru Costinescu, care mergeau la Alexandria şi Cairo. Deşi marea nu era prea agitată, aproape toţi pasagerii din cei cinci sute câţi erau au trebuit să-şi plătească tributul datorat străbunului Neptun. Este singurul lucru ce strică întotdeauna poezia călătoriilor de noapte cu vaporul.

Cu ivirea dimineţii, spiritele şi stomacurile se liniştiseră. Fiecare putea să studieze locul în care se află, să observe curăţenia, ordinea şi confortul ce domnesc pe vaporul „Dacia”. Totul în jur străluceşte; un mare hotel plutitor este „Dacia”. Vaporul a fost complet renovat în anul 1924 în şantierele româneşti „Dunărea” şi este unul din cele mai confortabile de pe linia Constanţa – Constantinopol – Alexandria.

Vai, dar am greşit scriind Constantinopol în loc de Istanbul; de n-ar afla Gaziul…

Marea e liniştită ca un lac irizat de razele soarelui, ce străluceşte în mii de culori. Vasul nostru alunecă uşor între cele două maluri ce mărginesc strâmtoarea.

Pe malul turcesc se iveşte Terapia, frumoasa localitate de vilegiatură a claselor bogate şi a corpului diplomatic.

Vile cochete, palate strălucitoare de albeaţă se ivesc printre vegetaţia bogată. Trecem apoi prin faţa ruinelor de la Rumelihisarı, vestigii măreţe din epoca medievală, care amintesc de o Turcie atât de deosebită de cea de azi.

Pachebotul „România” traversând Bosforul prin faţa Rumelihisarı

La ora 12, înaintea amiezii, plutim pe o mare de mărgean, precedaţi de numeroase cete de delfini jucăuşi.

Se văd malurile Bosforului, cu aspectul lor pictural.

Casele mici, în stil turcesc, agăţate pe dealuri apar printre pâlcurile de verdeaţă, făcându-ne să uităm că numai de câteva ore plecaserăm din România cu ger şi fulguială de zăpadă. Din loc în loc se înalţă clădiri masive, adevărate cetăţi, amintind vremurile de odinioară, când, la adăpostul zidurilor groase, paşalele turceşti petreceau cu femei frumoase răpite din toate ţările din lume.

Nu e aşa mult de când străinul, înzestrat cu puţină imaginaţie, îşi putea închipui, îndărătul acestor ziduri, tinere şi frumoase prizoniere privind dornice prin ferestre zăbrelite spre cerul albastru, evocator de libertate, sau spre apele tainice ale Bosforului. Erau acolo „dezamăgitele” lui Pierre Loti, fiinţe plăpânde şi visătoare, cărora poetul marinar le deschide o fereastră spre o viaţă necunoscută, dar presimţită din umbra molatecă şi înăbuşitoare a haremurilor… Azi însă, vestea că Turcia „s-a modernizat” taie avântul închipuirilor şi spiritul cel mai romantic chiar nu vede decât partea picturală a tabloului, de pe care o mână energică şi brutală a smuls vălul misterioasei poezii.

Am plecat de la vapor să mă plimb prin vechea cetate.

Istanbulul de azi, bătrânul oraş al lui Constantin cel Mare, odată cu schimbarea numelui şi-a schimbat şi aspectul.

Privesc superbele bulevarde moderne ce străbat prin grămezile de ruine menite să dispară; ele aduc aer, lumină, viaţă în vechiul oraş ale cărui monumente cu nume sonore apar totuşi covârşitoare de frumuseţe eternă din ceaţa trecutului: Sfânta Sofia, Dolmabahçe, Seraiul, obeliscurile şi moscheile şi atâtea alte minuni care au stârnit de-a lungul veacurilor admiraţia atâtor generaţii.

Vedere generală din Istanbul

Trebuie făcută o paranteză: numele i-a devenit turcesc şi aspectul european. Străzile lui nu mai au pitorescul şi poezia de odinioară; nu l-am mai recunoscut. Nu mai sunt nici văluri pentru femei, nici fesuri pentru bărbaţi. Turcii poartă pălării şi salută europeneşte. Au dispărut parcă şi flăcările ce ţâşneau din ochii turcoaicelor. Acum nu mai au nevoie să-şi concentreze doar în privire puterea şi farmecul lor, ci se expun în întregime, îmbrăcate ca mondenele, fardate, cu unghiile vopsite şi uneori cu părul oxigenat. Chiar frumoşii lor ochi de odinioară, încadraţi de vălurile dese, au nevoie acum de „rimelul” franţuzesc.

Poate sunt şi acum turcoaicele frumoase ca atunci, dar frumuseţea lor e lipsită de acel parfum exotic din trecut, de acea vrajă a necunoscutului înfrumuseţat de imaginaţia noastră, sub ispita comorilor ascunse sub văluri.

Firmele, afişele şi ziarele turceşti au renunţat la litere întortocheate ca nişte arabescuri. În locul literelor desenate nu se mai văd decât cele latine, clare şi zvelte.

A dispărut chiar turcul care îţi lua taxă de câte ori treceai pe podul ce leagă Istanbulul cu Galata; acum poţi trece de câte ori vrei, nimeni nu te mai opreşte, nimeni nu-ţi mai cere un ban.

Kemal Paşa, pe noul lui nume Atatürk, a distrus tradiţia unor secole întregi, a transformat complet şi ţara, şi locuitorii.

A ordonat şi a lovit, a fost un adevărat om-providenţă.

Îi trebuie însă o viaţă foarte lungă ca ceea ce a făcut să poată intra în spiritul poporului. Transformările n-au provenit dintr-o evoluţie firească a societăţii, ci din poruncă. Turcii din alte ţări n-au renunţat la nimic ce le era specific; să ne gândim la cei din ţara noastră, de la Ada Kaleh, de pildă, care îşi păstrează încă aspectul şi mentalitatea de acum câteva sute de ani.

Oricare ar fi însă metodele întrebuinţate de Gaziu şi trăinicia rezultatelor obţinute, un lucru e sigur: el a deşteptat în poporul său, pe care-l pândea descurajarea, sentimentul rasei, inspirându-i naţionalismul cel mai înfocat.

În cursul istoriei, poporul turcesc s-a arătat capabil de fapte extraordinare, a suferit adevărate catastrofe de valori pe care le-a înlocuit cu altele, când le-a apărut omul-minune, cu puterea de a le insufla voinţă şi avânt.

Să fie oare Gaziul un al doilea Mohamed?