A.P. Cehov, Vishnevi sad. Tri sestri

© 2016 by Editura POLIROM, pentru prezenta traducere

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5960-9

ISBN PDF: 978-973-46-5961-6

ISBN print: 978-973-46-5860-2

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: Viktor Borisov-Musatov (1870-1905), O plimbare la asfinţit, 1903

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ANTON PAVLOVICI CEHOV, una dintre figurile marcante ale literaturii ruse a secolului XIX, s-a născut la 17/29 ianuarie 1860, în oraşul Taganrog. Între anii 1867 şi 1879 face studii primare şi secundare în oraşul natal, manifestând o puternică pasiune pentru teatru şi scris. În 1879, cu o bursă primită din partea primăriei oraşului Taganrog, se înscrie la Facultatea de Medicină a Universităţii din Moscova, pe care o absolvă în 1884. Între timp, pentru a-şi ajuta familia, care întâmpină mari dificultăţi financiare după falimentul afacerii tatălui, începe colaborarea cu câteva reviste umoristice, unde publică schiţe, povestiri, anunţuri, reclame şi parodii. În 1884 îi apare prima carte, Basmele Melpomenei, ce reuneşte un număr de şase povestiri. Urmează În amurg (1887) şi prima sa piesă de teatru, drama Ivanov, reprezentată în premieră pe 5 octombrie 1887, la Moscova. În 1889, la Sankt Petersburg, apare volumul Copiii. Povestiri de Anton Cehov. În 1890 întreprinde un voiaj pe insula Sahalin, pentru recenzarea populaţiei, iar acesta devine sursa de inspiraţie pentru volumul Insula Sahalin, publicat în 1893, în câteva numere ale revistei Russkaia Mîsl. În 1896 are loc premiera piesei Pescăruşul, urmată de Unchiul Vanea (jucată pentru prima dată în 1899), Trei surori (cu premiera pe 31 ianuarie 1901) şi Livada de vişini (reprezentată în premieră pe 17 ianuarie 1904). Încă din timpul vieţii i se tipăreşte ediţia de Opere, apărută în zece volume, între anii 1899-1902. Grav bolnav de tuberculoză, se stinge în staţiunea Badenweiler din Germania, pe 2 iulie 1904, la vârsta de patruzeci şi patru de ani.

Livada de vişini

Comedie în patru acte

Personaje:

RANEVSKAIA LIUBOV ANDREEVNA, moşieriţă

ANIA, fiica ei, 17 ani

VARIA, fiica ei adoptivă, 24 de ani

GAEV LEONID ANDREEVICI, fratele ei

LOPAHIN IERMOLAI ALEXEEVICI, negustor

TROFIMOV PIOTR SERGHEEVIGI, student

SIMEONOV-PIŞCIK BORIS BORISOVICI, moşier

CHARLOTTA IVANOVNA, guvernantă

EPIHODOV SEMION PANTELEEVICI, contabil

DUNIAŞA, fată în casă

FIRS, lacheu, un moşneag, 87 de ani

IAŞA, tânăr lacheu

Un trecător – Şeful gării – Un funcţionar de la poştă – Oaspeţi – Servitori

Acţiunea se petrece la moşia Liubovei Andreevna Ranevskaia.

ACTUL ÎNTÂI

O cameră, care şi acum mai e numită „a copiilor“. Una din uşi dă în camera Aniei. Se crapă de ziuă. În curând va răsări soarele. Începutul lui mai; vişinii au înflorit, dar în livadă e încă frig; a căzut bruma. Ferestrele camerei sunt închise. Intră Duniaşa cu o lumânare şi Lopahin cu o carte în mână.

Lopahin: A dat Dumnezeu şi a sosit trenul! Cât să fie ceasul?

Duniaşa: Aproape două. (Stinge lumânarea.) Se crapă de ziuă.

Lopahin: Cu cât să fi întârziat trenul? Cel puţin cu două ore. (Cască şi se întinde.) Mare tâmpit mai sunt! Iau drumul până aici ca să-i întâmpin la gară şi când colo mă las furat de somn… Am adormit pe un scaun… Ce rău îmi pare! Ai fi putut să mă trezeşti.

Duniaşa: Credeam că aţi plecat. (Trage cu urechea.) Auzi-i! Mi se pare că vin…

Lopahin (ascultă): Nu. Până îşi scot bagajele… Ba una, ba alta… (Pauză) Liubov Andreevna a stat cinci ani în străinătate… Cum o mai fi? Ce fiinţă cumsecade! Simplă, cu care te-nţelegi de minune!… Ţin minte că pe când eram un mânz, să fi avut cincisprezece ani, răposatul taică-meu, care pe-atunci ţinea o dugheană în sat, mi-a tras un pumn în faţă de m-a podidit sângele pe nas… Venisem amândoi la curte, nu mai ţin minte pentru ce, şi el era cam făcut. Liubov Andreevna, tânără şi subţirică pe vremea aceea, m-a dus la spălător, chiar aici, în camera asta a copiilor şi mi-a spus: „Nu mai plânge, ţărănuşule, că-ţi trece până te-i însura…“ (Pauză) Ţărănuşule! E drept că tata era ţăran, dar eu port vestă albă şi pantofi galbeni. Dă-mi, Doamne, ce n-am gândit, să mă mir ce m-a găsit… Aşa şi cu mine. De îmbogăţit m-am îmbogăţit, am parale cu carul… Dar când stau să chibzuiesc şi să judec mai bine, tot ţăran am rămas… (Răsfoieşte cartea.) Uite! M-am apucat să citesc cartea asta şi n-am priceput o boabă. Am adormit citind.

(Pauză)

Duniaşa: Câinii nu s-au liniştit toată noaptea. Au simţit că li se întorc stăpânii.

Lopahin: Ce-i cu tine, Duniaşa?

Duniaşa: Îmi tremură mâinile. Am să leşin…

Lopahin: Prea eşti gingaşă, Duniaşa. Te piepteni şi te îmbraci ca o domnişoară. Nu se cade. Nu trebuie să uiţi cine eşti.

(Intră Epihodov cu un buchet de flori. E în haină şi cizme lustruite, care scârţâie. Intrând, scapă buchetul din mână.)

Epihodov (ridicând buchetul): L-a trimis grădinarul ca să-l pui în sufragerie. (Îl dă Duniaşei.)

Lopahin: Adu-mi şi nişte cvas.

Duniaşa: Vă aduc. (Iese.)

Epihodov: A căzut brumă, e ger, trei grade, şi vişinii sunt toţi în floare. Nu pot să mă-mpac cu clima asta de la noi! (Oftează.) Nu pot. Clima noastră nu ne ajută niciodată cum se cuvine. Şi, daţi-mi voie să mai adaug, Iermolai Alexeevici, că mi-am cumpărat alaltăieri cizmele astea şi îndrăznesc să vă încredinţez că scârţâie aşa că nu mai pot suporta! Cu ce să le ung?

Lopahin: Da’ dă-mi pace, că mă plictiseşti!

Epihodov: Nu e zi de la Dumnezeu să nu mi se întâmple vreo nenorocire. Şi nu mă plâng. M-am obişnuit, ba şi zâmbesc.

(Intră Duniaşa şi-l serveşte pe Lopahin cu cvas.)

Epihodov: Eu mă duc. (Se împiedică de un scaun şi-l răstoarnă.) Uite… (Parcă ar triumfa.) Uite, vedeţi? Iertaţi-mi expresia, ce ghinion, ca să zic aşa… E pur şi simplu nemaipomenit! (Iese.)

Duniaşa: Iermolai Alexeevici, am să vă mărturisesc că Epihodov m-a cerut în căsătorie.

Lopahin: A!

Duniaşa: Nu ştiu ce să fac… E un om cumsecade, dar adeseori, când începe să-ţi vorbească, nu pricepi nimic! E frumos ce-ţi spune el, te mişcă, dar nu e de înţeles! Mie, aş zice, îmi place… Mă iubeşte la nebunie, dar se ţin scai de el nenorocirile. În fiecare zi i se-ntâmplă câte ceva. Lumea l-a poreclit „Omul cu nouăzeci şi nouă de nenorociri“.

Lopahin (trăgând cu urechea): Mi se pare că sosesc…

Duniaşa: Ei sunt. Da’ ce-i cu mine? Simt că mă prinde un fior…

Lopahin: Într-adevăr, au sosit! Să mergem să-i întâmpinăm. O să mă recunoască oare? De cinci ani nu ne-am văzut!

Duniaşa (emoţionată): Îmi vine rău, nu mă mai ţin picioarele!

(Se aud venind două trăsuri. Lopahin şi Duniaşa pleacă grăbiţi. Scena e goală. În camerele vecine se aude zgomot. Prin scenă trece repede Firs, sprijinit în baston. A fost s-o întâmpine pe Liubov Andreevna. Poartă o livrea de modă veche şi joben; vorbeşte cu sine însuşi, dar nu se înţelege ce. Zgomotul de după scenă creşte. Un glas: „Să trecem pe aici…“ Liubov Andreevna, Ania şi Charlotta Ivanovna, cu un câine legat de un lanţ subţire, toate trei în costume de călătorie, Varia cu palton şi broboadă pe cap, Gaev, Simeonov-Pişcik, Lopahin, Duniaşa cu un balot şi o umbrelă, o servitoare cu nişte lucruri; toţi trec prin cameră.)

Ania: Să trecem pe-aici! Mamă, ţi-aduci aminte ce odaie e asta?

Liubov Andreevna (bucuroasă, printre lacrimi): Odaia copiilor!

Varia: Ce frig e! Mi-au îngheţat mâinile! (Către Liubov Andreevna.) Mamă, odăile dumitale, cea albă şi cea violetă, au rămas aceleaşi.

Liubov Andreevna: Odaia copiilor! Ce frumoasă şi ce dragă-mi eşti! Aici dormeam când eram mică… (Plânge.) Mă simt parcă şi acum copil. (Îl sărută pe Gaev, apoi pe Varia şi din nou pe Gaev.) Şi Varia tot mai seamănă cu o călugăriţă, ca şi odinioară! Şi pe Duniaşa am recunoscut-o… (O sărută pe Duniaşa.)

Gaev: Trenul a întârziat cu două ore. Ce zici de asta? Ce rânduială!

Charlotta (către Pişcik): Câinele meu mănâncă şi alune!

Pişcik (mirat): Nu mai spune!

(Ies toţi, afară de Ania şi Duniaşa.)

Duniaşa: De când v-aşteptăm!… (O ajută pe Ania să-şi scoată paltonul şi pălăria.)

Ania: De patru nopţi n-am închis ochii pe drum… Şi acum sunt îngheţată.

Duniaşa: Când aţi plecat, în postul mare, era zăpadă, ger, nu ca acum! Draga mea! (Râde şi-o sărută.) V-am aşteptat mult, bucuria mea… Luminiţa mea… Trebuie să vă spun ceva numaidecât! Nu pot să mai aştept nici o clipă.

Ania (obosită): Iar o poveste de-a ta?

Duniaşa: După Paşti, contabilul Epihodov m-a cerut în căsătorie!

Ania: Numai la asta ţi-e gândul… (Potrivindu-şi părul.) Mi-am pierdut toate acele… (E foarte obosită, se clatină.)

Duniaşa: Nici nu ştiu ce să fac. Mă iubeşte, mă iubeşte aşa de mult!

Ania (priveşte cu duioşie spre uşa ce dă în odaia ei): Odaia mea, ferestrele mele, parcă nici n-aş fi fost plecată. Sunt acasă la mine! Mâine mă scol dimineaţă şi alerg în livadă… Dac-aş putea să adorm! N-am dormit tot timpul călătoriei! M-a chinuit nu ştiu ce nelinişte…

Duniaşa: Alaltăieri a sosit Piotr Sergheevici.

Ania (bucuroasă): Petea!

Duniaşa: Doarme în pavilionul băii! Acolo locuieşte. Mi-e teamă – zice el – să nu deranjez. (Se uită la ceasul ei de buzunar.) Ar fi trebuit să-l trezesc, dar Varvara Mihailovna nu mi-a dat voie. Tu, zice, să nu-l scoli.

(Intră Varia cu o legătură de chei la brâu.)

Varia: Duniaşa, fă repede cafeaua!… Mama vrea cafea!

Duniaşa: Numaidecât. (Iese.)

Varia: Slavă Domnului că aţi venit! Iată-te iarăşi acasă. (Cu duioşie) S-a întors sufleţelul meu… Frumuseţea mea a venit!…

Ania: Prin câte am trecut!

Varia: Cred!

Ania: Când am plecat, în săptămâna patimilor, era frig. Tot drumul Charlotta n-a făcut decât să vorbească şi să ne arate fel de fel de scamatorii. De ce mi-ai mai dat-o pe cap pe Charlotta?…

Varia: Bine, drăguţă, dar la şaptesprezece ani nu puteai pleca singură în străinătate!

Ania: Iată-ne şi la Paris! E frig şi ninge. Eu vorbesc o franţuzească îngrozitoare. Mama locuieşte la al cincilea etaj. Intru la ea şi dau peste nişte francezi, nişte cucoane, un preot bătrân cu o carte în mână şi fum mult de tutun… O casă neprimitoare. Mi s-a făcut deodată milă de mama. I-am luat atunci capul în
mâini şi l-am strâns la piept, de nu-mi venea să-i mai dau drumul. Iar mama mă mângâia întruna şi plângea.

Varia (printre lacrimi): Nu-mi mai spune, nu-mi mai spune…

Ania: Vânduse vila de la Menton şi nu-i mai rămăsese nimic. Nici mie nu-mi mai rămăsese nici un ban. Abia am avut cu ce să ne-ntoarcem. Şi mama nu înţelege nimic. În timpul călătoriei mâncam la bufetele din gară; cerea tot ce era mai scump şi dădea chelnerilor câte o rublă bacşiş. Charlotta, la fel. Iaşa cerea şi el o masă întreagă. Era groaznic. Iaşa e lacheul mamei; l-am adus cu noi…

Varia: L-am văzut, ticălosul!

Ania: Ei, ia spune-mi, Varia, aţi plătit dobânda?

Varia: Da’ de unde?!

Ania: Doamne, Doamne…

Varia: În august o să vândă moşia…

Ania: Doamne, Dumnezeule…

Lopahin (se uită pe uşă şi behăie): Me-e-e!… (Pleacă.)

Varia (printre lacrimi): Ce pumni i-aş mai da!… (Ameninţă cu pumnul.)

Ania (o îmbrăţişează pe Varia, în şoaptă): Varia, te-a cerut în căsătorie? (Varia dă din cap, tăgăduind.) Doar te iubeşte… De ce nu lămuriţi între voi lucrurile? Ce mai aşteptaţi?

Varia: Cred că n-o să se facă… Nu-şi vede capul de treabă, şi apoi nu-i arde lui de mine… Nici nu-mi dă atenţie. Ţină-l Dumnezeu! Tare mi-e greu să-l întâlnesc… Toţi vorbesc de căsătoria noastră, toţi mă felicită, şi pentru ce? Pentru nimic! Totul e ca un vis. (Cu alt ton) Ce broşă frumoasă ai. Ce-i asta? O albină?

Ania (cu tristeţe): Mi-a cumpărat-o mama. (Intră în odaia ei, vorbind vesel, copilăreşte.) La Paris am zburat cu balonul!

Varia: S-a întors sufleţelul meu! Frumuseţea mea a venit!

(Duniaşa a intrat între timp cu serviciul de cafea şi fierbe cafeaua.)

Varia (din uşă): Toată ziua cu treburile gospodăriei nu mă gândesc decât la un singur lucru: să te văd odată măritată cu un om bogat. Atunci o să mă liniştesc şi eu şi am să colind mănăstirile. Am să mă duc la Kiev… la Moscova, la toate locurile sfinte… Aş tot umbla… Ce dumnezeiască fericire!

Ania: Cântă păsările în livadă. Cât să fie ceasul?

Varia: Aproape trei. E timpul să te culci, draga mea. (Trece în camera Aniei.) Ce dumnezeiască fericire!

(Intră Iaşa cu un pled şi o geantă de călătorie.)

Iaşa (trece prin scenă, cu delicateţe): Pot să trec?

Duniaşa: Cât p-aci să nu te mai recunosc, Iaşa. Cum te-ai schimbat în străinătate!

Iaşa: Hm!… Dar dumneata cine eşti?

Duniaşa: Gând ai plecat eram de-o şchioapă… (Arată distanţa de la duşumea.) Duniaşa, fiica lui Feodor Kozoedov… Nu-ţi mai aduci aminte?

Iaşa: Hm!… Ştrengăroaico! (Priveşte-n jur şi o îmbrăţişează. Ea ţipă şi scapă o farfurioară. Iaşa iese grăbit.)

Varia (în uşă cu glas nemulţumit): Ce s-a mai întâmplat?

Duniaşa (printre lacrimi): Am spart o farfurioară…

Varia: Poartă noroc…

Ania (ieşind din camera ei): Ar fi trebuit s-o vestim pe mama că Petea e aici.

Varia: Am spus să nu-l trezească.

Ania (furată de gânduri): Sunt şase ani de când a murit tata. O lună după aceea s-a înecat în râu fratele meu, Grişa. Un băieţel drăguţ, de şapte ani. Mama n-a mai putut îndura şi atunci a plecat, a plecat fără să mai privească înapoi… (Tresare.) Ah! Dac-ar şti cum o înţeleg! (Pauză) Petea Trofimov era învăţătorul lui Grişa. Întâlnirea cu el ar putea să-i reamintească totul…

(Intră Firs, în haină şi jiletcă albă.)

Firs (se îndreaptă, preocupat, spre ibric): Doamna îşi va bea cafeaua aici… (Îşi pune mănuşile albe.) E gata? (Către Duniaşa, sever) Duniaşa, dar frişca?

Duniaşa: Ah, Doamne!… (Iese grăbită.)

Firs (trebăluieşte în jurul ibricului): Neisprăvito! (Bombăneşte pentru sine.) S-au întors de la Paris… Şi boierul pleca odinioară la Paris, da’ cu rădvanul… (Râde.)

Varia: De ce râzi, Firs?

Firs: Aud? (Bucuros) S-a întors stăpâna. Dacă am apucat ziua asta, acum pot să mor liniştit. (Plânge de bucurie.)

(Intră Liubov Andreevna, Gaev şi Simeonov-Pişcik. Simeonov-Pişcik poartă o haină de postav subţire, încreţită în talie, şi pantaloni largi, vârâţi în cizme. Gaev, intrând, face mişcări cu mâinile şi din tot corpul ca şi cum ar juca biliard.)

Liubov Andreevna: Cum vine asta? Stai să-mi aduc aminte… Bila galbenă e în colţ! Iei dubletul la mijloc!

Gaev: Şi sari în colţ, după ea… Când te gândeşti, surioară, că a fost o vreme când dormeam amândoi în odaia asta şi acum am cincizeci şi unu de ani! Ce ciudat!

Lopahin: Da, vremea trece.

Gaev: Ce ai spus?

Lopahin: Am spus că vremea trece.

Gaev: Aici mai miroase încă a paciuli.

Ania: Mă duc să mă culc. Noapte bună, mamă! (O sărută.)

Liubov Andreevna: Copilul meu drag. (Îi sărută mâinile.) Eşti mulţumită că te-ai întors acasă? Eu tot nu pot să-mi vin în fire!

Ania: Noapte bună, unchiule!

Gaev (îi sărută obrajii şi mâinile): Dumnezeu să te aibă în pază. Ce mult semeni cu mama ta! (Către soră-sa.) La vârsta ei, Liuba, erai la fel.

(Ania dă mâna cu Lopahin şi Pişcik, iese şi închide uşa.)

Liubov Andreevna: E foarte obosită.

Pişcik: Ce vrei? Drum lung…

Varia (către Lopahin şi Pişcik): Domnilor, e trecut de două. Ar fi timpul să ne retragem.

Liubov Andreevna (râde): Ai rămas aceeaşi, Varia! (O trage spre ea şi o sărută.) Să beau cafeaua şi apoi plecăm cu toţii. (Firs îi pune sub picioare o pernă.) Mulţumesc, dragul meu. Am luat năravul cafelei… Beau oricând, ziua şi noaptea… Mulţumesc, bătrânelul meu. (Îl sărută.)

Varia: Mă duc să văd dacă s-au adus toate lucrurile. (Iese.)

Liubov Andreevna: Să fie oare adevărat? Sunt eu? Şi sunt aici? (Râde.) Îmi vine să sar şi să fac nebunii. (Îşi ascunde faţa cu mâinile.) Să fie numai un vis? Dumnezeu mă ştie că-mi iubesc ţara, şi o iubesc mult. Nu puteam să privesc pe fereastra vagonului fără să plâng. (Printre lacrimi) Trebuie să-mi beau cafeaua… Îţi mulţumesc, Firs, îţi mulţumesc, bătrânul meu. Îmi pare atât de bine că mai trăieşti!

Firs: Alaltăieri.

Gaev: Nu mai aude bine!

Lopahin: Trebuie să plec pe la cinci la Harkov. Ce păcat! Aş fi vrut să mai rămân, să mai vorbim… Sunteţi tot atât de minunată…

Pişcik (respiră greu): Ba s-a făcut şi mai frumoasă, îmbrăcată ca la Paris… Te dă gata!…

Lopahin: Fratele dumneavoastră, Leonid Andreevici, spune că sunt un bădăran, un ţărănoi îmbogăţit, dar mie puţin îmi pasă. N-are decât să vorbească! Aş vrea numai ca dumneavoastră să aveţi încredere în mine, ca altădată, ca ochii aceştia minunaţi şi duioşi să mă privească tot ca înainte. Doamne, Dumnezeule! Tatăl meu a fost iobag la bunicul şi la tatăl dumneavoastră, dar dumneavoastră aţi făcut cândva atâta pentru mine, încât am uitat totul şi vă iubesc ca pe o rudă… Mai mult decât pe o rudă…

Liubov Andreevna: Nu mai pot sta locului! Nu sunt în stare. (Sare de pe scaun şi se plimbă, puternic emoţionată.) Cum am să îndur atâta bucurie? Puteţi să şi râdeţi de mine… Sunt o nebună… Dragul meu dulăpior. (Sărută dulapul.) Şi măsuţa mea scumpă…

Gaev: În lipsa ta a murit dădaca noastră.

Liubov Andreevna (se aşază şi bea cafeaua): Da, fie-i ţărâna uşoară. Mi s-a scris.

Gaev: Şi Anastasi a murit. Petruşka Chiorul a plecat de la mine şi acum stă la un comisar de poliţie, la Harkov. (Scoate din buzunar o cutie cu bomboane şi bagă o bomboană în gură.)

Pişcik: Fiica mea, Daşenka… Vă trimite salutări…

Lopahin: Aş fi vrut să vă spun ceva foarte plăcut şi care să vă bucure. (Uitându-se la ceas.) Plec numaidecât şi n-am timp să vorbesc prea mult… Dar în două-trei vorbe… Aţi aflat, cred, că livada dumneavoastră de vişini se vinde pentru datorii. Data licitaţiei e la douăzeci şi două august. Dar nu vă speriaţi, dragă Liubov Andreevna, dormiţi liniştită, că mai e o scăpare… Iată planul meu; vă rog numai să mă ascultaţi. Proprietatea dumneavoastră se află la numai douăzeci de verste de oraş, aproape de noua cale ferată, şi dacă livada de vişini şi pământul de pe malul râului s-ar împărţi în loturi pe care le-aţi arenda pentru vile, aţi avea un venit de cel puţin douăzeci şi cinci de mii de ruble pe an!

Gaev: Iartă-mă, dar e o prostie!

Liubov Andreevna: Nu te-nţeleg prea bine, Iermolai Alexeici…

Lopahin: Veţi lua de la arendaşi cel puţin câte douăzeci şi cinci de ruble pe an de deseatină. Şi dacă veţi anunţa asta chiar acum, până la toamnă, uite, mă prind pe orice, nu va rămâne nici o bucăţică liberă. Eu cred că vă pot felicita! Sunteţi salvaţi! Poziţia e minunată, râul adânc… Numai că va trebui făcută puţină rânduială, puţină curăţenie. De exemplu, vor trebui dărâmate toate hardughiile cele vechi şi casa asta, care nu mai e bună de nimic. Va trebui, de asemenea, să tăiaţi şi vişinii bătrâni din livadă…

Liubov Andreevna: Să-i tăiem? Iartă-mă, dragul meu, dar nu pricepi nimic! Dacă există ceva interesant în toată gubernia, aş putea spune chiar fără seamăn, apoi numai livada noastră de vişini e!

Lopahin: Livada dumneavoastră nu-i fără seamăn decât prin întinderea ei. Vişinii rodesc o dată la doi ani şi atunci nu ştiţi ce să faceţi cu vişinele, că nu le cumpără nimeni.

Gaev: Până şi în Dicţionarul enciclopedic scrie despre livada noastră.

Lopahin (uitându-se la ceas): Dacă nu vom găsi nimic şi nu vom lua nici o hotărâre, atunci, la douăzeci şi două august, livada de vişini şi întreaga proprietate vor fi vândute la licitaţie! Hotărâţi-vă! Vă jur că altă scăpare nu e! Nici una!

Firs: Pe vremuri, acum patruzeci-cincizeci de ani, vişinele se puneau la uscat sau se murau în oţet, ori se făcea din ele vişinată, sau se fierbeau pentru dulceaţă. Pe-atunci…

Gaev: Ia mai taci, Firs!

Firs: …se trimiteau la Moscova sau la Harkov căruţe întregi de vişine uscate. Şi ieşeau bani, nu glumă. Şi vişinele uscate pe vremea aceea erau fragede, zemoase, dulci, parfumate!… Se cunoştea un meşteşug anumit pentru ele…

Liubov Andreevna: Şi acum cine mai ştie meşteşugul ăsta?

Firs: Nimeni. L-a uitat toată lumea.

Pişcik (către Liubov Andreevna): Ce mai e nou la Paris? Cum e? Broaşte aţi mâncat?

Liubov Andreevna: Ba şi crocodil!

Pişcik: Auzi, frate!

Lopahin: Până acum, la ţară stăteau numai proprietarii şi ţăranii, dar acum s-au ivit şi vilegiaturişti. Toate oraşele, chiar şi cele mici, sunt înconjurate de vile. Şi am putea spune că peste douăzeci de ani vilele astea se vor înmulţi foarte mult. Acum, cei care vin pe timpul verii se mulţumesc să-şi bea ceaiul în cerdac. Dar s-ar putea întâmpla ca în viitor să-şi înjghebeze pe deseatina lor de pământ o adevărată gospodărie, şi-atunci livada dumneavoastră de vişini va ajunge o regiune de îndestulare, frumuseţe şi bogăţie…

Gaev (indignat): Ce prostie!

(Intră Varia şi Iaşa.)