© 2018 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6636-2

ISBN PDF: 978-973-46-6637-9

ISBN print: 978-973-46-7162-5

Coperta: Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ELENA BOGDAN (1907, Iași – 2000, București), fiica Elenei C. Bogdan și a lui Petru Bogdan și mama bine-cunoscutului istoric al religiilor Ioan Petru Culianu, a fost profesoară de chimie anorganică la Universitatea „Al.I. Cuza” din Iași. A urmat cursurile școlii „Oltea Doamna” din Iași și a studiat chimia la Facultatea de Științe a Universității ieșene, obținînd titlul de doctor în chimie în 1938. A publicat studii în reviste de specialitate – Ber. Dtsch. Chem. Ges., Analele Științifice ale Universității din Iași, Studii și Cercetări Științifice ș.a. –, începînd din 1934. Cartea despre tatăl ei, profesorul Petru Bogdan, scrisă între 1972 și 1974, a rămas în manuscris, aidoma multor pagini diaristice ale Elenei Bogdan. Cunoaște acum această întîrziată apariție postumă, la peste patru decenii de la redactarea ei și la aproape două decenii de la stingerea din viață a autoarei.

Prefaţă

Această carte prezintă povestea adevărată a unui mare profesor universitar, a unui mare om de ştiinţă, a unui mare patriot, în sensul cel mai profund posibil al noţiunii de patriotism. Toate acestea au definit personalitatea remarcabilă a omului Petru Bogdan, profesor la Universitatea din Iaşi în perioada 1902-1940.

Cartea este scrisă de profesoara universitară Elena Bogdan, fiica profesorului Bogdan. Autoarea povesteşte cu multă dragoste şi în acelaşi timp cu modestie despre personalitatea tumultuoasă a tatălui său, ce a dominat viaţa Universităţii din Iaşi în prima jumătate a secolului XX.

Despre profesorul Petru Bogdan, specialiştii în fizică şi în chimie fizică au scris întotdeauna numai cu admiraţie şi recunoştinţă, niciodată cu indiferenţă.

Istoria chimiei fizice în România începe odată cu publicarea lucrărilor ştiinţifice de către Petru Bogdan de-a dreptul în mari jurnale internaţionale, în jurul anului 1900.

Petru Bogdan s-a născut la 2 februarie 1873 în comuna Mirosloveşti (odinioară Miroslăveşti) – Iaşi, nu departe de Mirceştii lui Alecsandri, dintr-o familie de ţărani. La numai patru ani, în 1877, rămâne orfan de tată. Urmează studiile gimnaziale şi liceale la Liceul Naţional din Iaşi, pe care-l absolvă în 1891. În acelaşi an se înscrie la Facultatea de Ştiinţe a Universităţii din Iaşi. În 1894 este numit asistent la Laboratorul de Chimie Minerală condus de un alt mare profesor al Universităţii din Iaşi, Petru Poni, cu studii în Franţa. Acesta îl îndrumă pe Petru Bogdan să-şi elaboreze teza de doctorat în chimie fizică în Germania. În acest scop, începând din 1898 îşi pregăteşte teza la Institutul de Chimie din Berlin, care era condus de Van’t Hoff (Nobel în 1901). La acest institut îşi începe studiile doctorale în domeniul electrochimiei, sub conducerea profesorului Hans Jahn, cu teza Cercetări asupra numerelor de transport, pe care o susţine în 1901, obţinând titlul de doctor în Filozofie al Friedrich-Wilhelms-Universität din Berlin (din 1945 numită „Humboldt”), specialitatea Ştiinţe Fizico-Chimice, cu menţiunea MAGNA CUM LAUDE. În raportul său asupra tezei, profesorul conducător, Hans Jahn, conchide: „...reunirea fericită a zelului de fier, a instruirii profunde atât experimentale, cât şi teoretice îndreptăţeşte cele mai frumoase speranţe pentru viitoarea carieră ştiinţifică a domnului doctor Bogdan”. După câteva zile de la susţinerea tezei, Gustav Adolf Harnack, Rectorul Universităţii, îi înmânează, cu solemnitatea cuvenită în astfel de momente, diploma de doctor scrisă în limba latină pe hârtie de pergament, cu conţinutul: „Viro clarissimo, atque doctissimo Petru Bogdan, romano, postquam examen philosophiae magna cum laude sustinuit [...] Philosophiae doctoris et artium liberalium magistri ornamenta et honores...”.

După un asemenea succes, profesorul Jahn îi propune să rămână ca Privatassistent în laboratorul său, dar Petru Bogdan declină politicos această ofertă, deşi era cât se poate de onorantă. Gândul tânărului doctor era altul.

De la Berlin pleacă la Leipzig, unde, sub îndrumarea profesorului Wilhelm Ostwald (laureat Nobel, 1909), începe o nouă serie de cercetări în domeniul electrochimiei, şi anume Conductibilitatea soluţiilor de electroliţi. Era perioada în care încă se mai verifica teoria lui Arrhenius şi a lui Ostwald cu privire la gradul de disociere sau de ionizare a electroliţilor în absenţa curentului electric!

Profesorul Petru Bogdan

Era în spiritul acelor vremuri ca tinerii, după studii temeinice la mari universităţi europene, să revină în ţară pentru a contribui la progresul acesteia. Aveau o obligaţie morală faţă de poporul din care răsăriseră, aveau un ataşament profund faţă de tânăra Românie. Aveau o ţară, aveau un rege! La acele vremuri, patriotismul nu se declara, ci se practica eficient, fără emfază. Astfel se explică numărul mare de profesori de la Universitatea ieşeană de recunoaştere europeană până prin anii 1945. În perioada interbelică, Universitatea din Iaşi era recunoscută ca fiind una dintre cele mai bune universităţi din sud-estul Europei (Şt. Bârsănescu, Medalioane, Ed. Junimea, 1983).

Întors din Germania în 1902 la Universitatea din Iaşi, după patru ani de studii, cu o pregătire teoretică, dar şi experimentală strălucită, la 30 iunie 1906 Petru Bogdan îşi trece examenul de docenţă în chimie fizică. Ca urmare, tot în anul 1906, la 27 septembrie, este autorizat să ţină cursuri libere de chimie fizică pentru prima dată la noi în ţară, la Universitatea din Iaşi.

Datorită prestigiului ştiinţific internaţional al profesorului Bogdan, guvernul României aprobă în 1915 ca la Facultatea de Ştiinte a Universităţii din Iaşi să ia fiinţă prima Catedră de Chimie fizică din România, pe care profesorul Bogdan o onorează cu competenţă şi dăruire până în 1940. Pregătirea teoretică de excepţie a lui Petru Bogdan se datorează nu numai capacităţilor sale intelectuale deosebite, ci şi profesorilor ale căror cursuri le-a audiat în Germania. În acest sens, voi face o divagaţie. După ce Hans Krebs primeşte premiul Nobel în 1953, este întrebat de către jurnalişti: „Ce factori au contribuit la descoperirile dumneavoastră care au condus la decernarea premiului Nobel?”. Krebs le răspunde: „Vedeţi dumneavoastră, profesorul meu a fost laureat al premiului Nobel, profesorul profesorului meu a fost laureat al premiului Nobel, deci am avut de la cine învăţa”.

Cursurile predate studenţilor de către profesorul Bogdan erau fascinante, vulcanice, după cum mărturisea cel mai strălucit student al său, academicianul Horia Hulubei. Pentru prima dată în amfiteatrele Universităţii ieşene chimia se putea exprima concis şi elegant, printr-un limbaj matematic. Comportamentul vulcanic al profesorului venea în egală măsură din structura lui internă, explozivă, dar şi din pregătirea teoretică de excepţie, dobândită printr-o muncă asiduă în anii de studii în Germania, cu cei mai buni profesori de chimie fizică din Europa acelor timpuri. Atunci când dirijorul unei orchestre cunoaşte bine partitura, doar cu bagheta în mână poate fascina auditoriul. Asemenea dirijorului, profesorul Bogdan, doar cu creta în mână, desfăşura cu multă uşurinţă demonstraţiile matematice pe tablă şi explica fenomenologia într-o manieră strălucită, captivantă pentru studenţi. Din acest motiv, la cursurile de chimie fizică ale profesorului Bogdan asistau nu numai chimiştii, ci şi fizicienii şi matematicienii din Universitatea ieşeană.

Pentru a contribui şi mai mult la pregătirea studenţilor, după 15-20 de ani de predare, în perioada 1921-1929 profesorul Bogdan îşi concentrează atenţia asupra editării cursului Introducere în Studiul Chimiei Fizicale, care cuprinde:

Partea I, Teoria Cinetică, publicată în 1921;

Partea a II-a, Termodinamica, publicată în 1924;

Partea a III-a, Introducere în electrochimie, publicată în 1928;

Partea a IV-a, Radioactivitatea şi Structura Materiei, publicată în 1929.

Dintre toate acestea, Partea a II-a, Termodinamica, este cea mai elaborată şi scrisă la cel mai înalt nivel ştiinţific posibil la acea vreme – realizează o tratare matematică riguroasă a fenomenelor fizico-chimice, fără ambiguităţi, demonstraţiile derulându-se într-o succesiune logică de la început până la sfârşit. În acest sens, iată ce afirma profesorul Bogdan: „...nu m’am mulţămit să enunţ rezultatele, ci am dezvoltat demonstraţiile matematice, cu scopul de a iniţia în metodele de cercetare, de a dezvolta puterea cercetătoare şi creatoare”. Apariţia Termodinamicii este salutată cu entuziasm în revista „V. Adamachi” de către discipolul său Horia Hulubei; darea sa de seamă se termină cu cuvintele: „Publicând această carte, domnul profesor Petru Bogdan, care prin lucrările sale personale a îmbogăţit această ştiinţă cu un însemnat material teoretic şi experimental, care a fost primul ce a introdus chimia fizică în ţara noastră, care are o îndelungată şi fructuoasă activitate didactică, pretutindeni apreciată, la noi şi departe peste hotare, face o operă adevărat utilă, introducând la noi o disciplină imperios necesară oricărui om de ştiinţă în ziua de azi” (v. infra, p. 202).

Studiind cartea Termodinamica cu creionul în mână, eu, autorul acestor rânduri, profesor de termodinamică chimică la Universitatea „Cuza” din Iaşi, am fost impresionat de tratarea matematică pe care a realizat-o profesorul Bogdan, de exemplu pentru interpretarea statistică a entropiei cu ajutorul probabilităţilor termodinamice (v. p. 172 a cărţii, ed. 1924). Aceeaşi modalitate de tratare am întâlnit-o în volumul 5 din Fizica statistică de la Universitatea Berkeley (Statistical Physics. Berkeley Physics Course, vol. 5, 1965, p. 22), iar eu am urmat aceeaşi cale ca şi predecesorul meu, Petru Bogdan, în cartea mea Fundamentele Termodinamicii Chimice (Ed. Tehnică, Bucureşti, 2009, p. 209).

Aceste patru volume elaborate de profesorul Bogdan se găsesc la Biblioteca Centrală Universitară „Mihai Eminescu” din Iaşi, filiala Biblioteca Facultăţilor de Fizică şi Chimie.

Petru Bogdan a fost preocupat şi de înfiinţarea primei biblioteci de chimie fizică în cadrul Catedrei de Chimie fizică. Zestrea de început cuprindea operele celor mai străluciţi profesori ai vremii: S. Arrhenius, L. Boltzmann, H. Freundlich, W. Hittorf, K.W.F. Kohlrausch, W. Nernst, W. Ostwald, M. Planck, A. Sommerfeld, A. Einstein etc. Biblioteca de catedră avea şi abonamente la cele mai prestigioase periodice ştiinţifice, ca: Zeitschrift für physikalische Chemie (începând chiar cu primul număr din 1887), Zeitschrift für Electrochemie, Kolloid Zeitschrift, Journal de Chimie Physique, The Chemical News etc.

Din lipsă de profesori la Universitate, din anul 1917 profesorul Bogdan a suplinit şi la Catedra de Optică, Acustică şi Fizică Moleculară, contribuind la pregătirea multor generaţii de chimişti şi fizicieni. Dintre cei mai distinşi discipoli ai profesorului Bogdan, menţionăm pe viitorii academicieni Horia Hulubei, Theodor Ionescu, Alexandru Cişman, Radu Cernătescu, Gheorghe Spacu, Raluca Ripan şi pe profesorii Constantin Mihul şi Margareta Poni. De subliniat că Gheorghe Spacu şi Raluca Ripan, ambii născuţi la Iaşi şi absolvenţi ai Facultăţii de Ştiinţe a Universităţii din Iaşi, pleacă la Universitatea din Cluj, nou înfiinţată în 1919 de către Regele Ferdinand. Peste ani, cei doi devin mari oameni de ştiinţă, fiind invitaţi să pătrundă în cel mai înalt for ştiinţific autohton, Academia Română.

De asemenea, trebuie menţionat că Th. Ionescu, C. Mihul, C. Bordeianu, Radu Cernătescu etc. şi-au elaborat tezele de doctorat la profesorul Bogdan. „Se dovedeşte şi pe această cale că în persoana lui P. Bogdan se întruneau intuiţia ştiinţifică acută, bogăţia ideilor, un caracter puternic şi tumultuos, deosebite însuşiri organizatorice şi puterea de transmitere a entuziasmului său către elevii săi” (R. Cernătescu).

În toamna anului 1923, Theodor Ionescu, Al. Cişman, Cezar Parteni şi Constantin Mihul au obţinut câte o bursă oferită de Statul francez pentru continuarea studiilor la Universitatea din Nancy. Pregătirea teoretică a acestora nu a trecut neobservată de către profesorii de la acea universitate şi, drept urmare, luând în considerare şi lucrările ştiinţifice ale profesorului Bogdan, Universitatea din Nancy îi conferă acestuia titlul de DOCTOR HONORIS CAUSA în 1924.

După o recunoaştere ştiinţifică internaţională, în anul 1926 Petru Bogdan devine membru titular al Academiei Române. Cu această ocazie, în alocuţiunea sa, Nicolae Vasilescu-Karpen spune, printre altele:

„Întreaga dumitale activitate ştiinţifică şi didactică, desfăşurată cu continuitate şi perseverenţă, cu vădită dragoste de ştiinţă, justifică cu prisosinţă prezenţa dumitale în instituţia noastră, instituţie care n-a greşit în alegerea membrilor ce o compun, o pot afirma pentru 35 dintre ei, printre care te numeri şi dumneata. Eşti primul român care te-ai specializat în chimia fizică încă de la începuturile închegării acestei frumoase ştiinţe, la o epocă când unii fizicieni – printre care şi cel care vorbeşte – şi chiar chimişti nu o cunoşteau decât din nume” (v. infra, pp. 244-245).

În 1929, Horia Hulubei (născut la Iaşi în 1895), discipol al lui Petru Bogdan şi absolvent al Facultăţii de Ştiinţe din Iaşi, merge ca bursier al Statului francez pentru elaborarea tezei de doctorat în laboratorul de chimie fizică de la Sorbona al profesorului Jean Perrin, laureat al premiului Nobel pentru fizică în 1926. Petru Bogdan vizitează laboratorul în care lucra Horia Hulubei. Cu acea ocazie, Jean Perrin îi dăruieşte lui Bogdan volumul Les atomes, cu dedicaţia: „À mon cher collègue Petru Bogdan, avec mon meilleur souvenir et ma vive sympathie”.

Dotarea laboratoarelor de la Sorbona, aparatura lor ştiinţifică l-au marcat profund pe profesorul Bogdan. Era evident că aparatura ştiinţifică din laboratoarele universităţii era obţinută şi printr-o finanţare susţinută de către guvernul francez.

Omul de ştiinţă Petru Bogdan

În cercetarea ştiinţifică teoretică şi experimentală, era de asemenea plin de entuziasm şi de idei ca şi în calitatea de profesor. După elaborarea tezei de doctorat cu tema Cercetări asupra numerelor de transport, pe care o publică – Über die Wanderungsgeschwindigkeiten der Ionen, Inaugural Dissertation zur Erlangung der Doctorwurde, Berlin, 1901 –, Petru Bogdan continuă cercetările în domeniile: studii asupra conductibilităţii soluţiilor de electroliţi, termodinamica soluţiilor şi studii asupra proprietăţilor lichidelor prin intermediul ecuaţiei Van der Waals.

Menţionăm doar câteva dintre rezultatele sale experimentale, de exemplu cele referitoare la numerele de transport, care au fost incluse în renumitele tabele Landolt; profesorul Fritz Förster ia ca etalon aceste rezultate în cartea sa Elektrochemie wässrige Lösungen (1921). Pe tema disociaţiei electroliţilor la diluaţii foarte mari, a existat disputa dintre P. Bogdan şi Kohlrausch, pe care E.A. Moelwyn-Hughes o menţionează în cartea sa Physical Chemistry din 1961 (Oxford, Pergamon Press, 1961, p. 854). În această dispută, Petru Bogdan susţinea că, oricât de diluată ar fi soluţia de electrolit, mai rămâne un număr de molecule nedisociate. Această ipoteză susţinută de P. Bogdan a fost confirmată mai târziu prin spectre Raman. Investigaţiile sale privind structura moleculară a lichidelor atestă că lichidele şi chiar gazele reale sunt structurate spaţial, formând complexe de asociere. Aceste complexe explică de ce la unele lichide există o mare diferenţă între temperatura de congelare şi temperatura de fierbere, autorul găsind şi o ecuaţie pentru entalpia de evaporare (Considération sur la constitution des substances liquides, J. Chim. Phys., 30, 581, 1933; Considération sur la structure des substances liquides, J. Chim. Phys., 31, 647, 1934; La tension superficielle des corps liquides, C. R. Acad. Sci., Paris, 25, 318, 1943). Rezultatele cercetărilor sale sunt citate de C.V. Rechenberg în lucrarea sa Einfache und fraktionierte Destillation (Leipzig, Schimmel, 1923, p. 361) şi apoi în lucrarea monumentală în cinci volume An Advanced Treatise on Physical Chemistry (London, Longmans, 1949-1954) a lui James Riddick Partington.

Cercetările realizate de P. Bogdan, publicate în mari reviste europene, au intrat în patrimoniul literaturii chimice universale şi onorează nu numai pe profesorul P. Bogdan şi Universitatea din Iaşi, dar în egală măsură şi Chimia fizică din România.

Omul Petru Bogdan

Este dificil ca în câteva rânduri să vorbeşti despre profesorul Petru Bogdan, care a fost animat de cele mai înălţătoare sentimente faţă de Universitatea din Iaşi, faţă de Romania, pentru care a ars ca o torţă în dorinţa împlinirii cel puţin a câtorva mari deziderate. Cunoscând bine nivelul realizărilor ştiinţifice din universităţile europene, ambiţia profesorului Bogdan era ca într-un timp relativ scurt Universitatea ieşeană să se apropie de cele occidentale prin nivelul cursurilor, dar mai ales prin cel al cercetării ştiinţifice.

Pe întreaga perioadă în care a slujit cu pasiune Universitatea ieşeană, a avut şi multe funcţii administrative. Şi în aceste funcţii implicarea lui era totală pentru rezolvarea problemelor sociale ale studenţilor şi ale Universităţii. Rector al Universităţii între 1926-1932, Petru Bogdan cere ministerului în 1931, în plină criză economică, înfiinţarea Şcolii Politehnice din Iaşi. Iată motivaţia: „Regiunea de Nord şi de Est a ţării nu poate fi lipsită de un învăţământ tehnic superior. El se poate realiza prin organizarea secţiunilor aplicate la Iaşi într-o secţie politehnică, cu aceleaşi drepturi ca şi Politehnicile. Ea corespunde unei necesităţi sociale şi naţionale, va îndruma tineretul spre tehnică”.

Însă cea mai mare preocupare a sa, în calitate de rector, a fost extinderea Palatului Universităţii din Iaşi. Şi atunci, ca şi acum, totul se făcea printr-o insistenţă susţinută şi cu eventuale şanse. Astfel, în noiembrie 1928, profesorul Neculai Costăchescu este numit ministru al Instrucţiunii Publice. Ministrul Costăchescu, fiu al Universităţii din Iaşi, reuşeşte să dirijeze către aceasta suma de 30 de milioane de lei, pentru începerea construcţiei noii aripi a Universităţii. Mulţumirea lui Petru Bogdan este imensă când „zidurile de cărămidă roşie încep să apară”. După o pauză de câţiva ani buni, ridicarea zidurilor continuă când în calitate de ministru vine Ion Petrovici, un alt profesor de la Universitatea ieşeană, şi alocă extinderii încă 28 de milioane de lei.

Cu ocazia deschiderii cursurilor, în octombrie 1937, de data aceasta în calitate de prorector, dar pe funcţie de rector, Petru Bogdan ţine un discurs în care prezintă două mari înfăptuiri: „Problema terminării construcţiilor se apropie de dezlegare. Cu suma de 28 milioane lei pusă astă-toamnă la dispoziţia Universităţii se termină clădirea la roşu, acoperişul, joncţiunea cu clădirea veche şi se realizează numeroase amenajări interioare. Domnul ministru al Educaţiei Naţionale a mai pus la dispoziţia Universităţii suma de 6 milioane lei cu care se vor continua amenajările interioare. Cu bucurie înregistrăm şi o altă realizare la Universitatea noastră: vechiul deziderat, de mai bine de 100 ani, de a avea un învăţământ aplicat, a cărui necesitate nimeni n-o poate tăgădui, s-a realizat şi Politehnica din Iaşi a luat fiinţă” (v. infra, pp. 266-267).

După aceste mari înfăptuiri, cu consum mare de energii de orice natură: fizică, nervoasă, psihică etc., spiritul tumultuos al profesorului s-a mai potolit. Din câte cunosc eu istoria Universităţii ieşene, nu cred să mai fi existat un alt profesor cu o atât de mare anvergură pe toate componentele – de mare profesor, de mare om de ştiinţă şi, în plus, de mare patriot; şi nu era vorba de un patriotism local, ci de unul naţional. A ars ca o flacără pentru Universitatea din Iaşi şi implicit pentru înălţarea spirituală şi socială a poporului din care s-a născut.

Pentru întreaga activitate, profesorul Bogdan a fost distins de către regele Carol al II-lea cu Marea Cruce a Ordinului Coroana Romaniei, iar între 1941-1944 a fost membru în Consiliul Fundaţiilor Culturale Regale şi directorul Fundaţiei „Regele Ferdinand I” din Iaşi, astăzi Biblioteca Centrală Universitară „Mihai Eminescu”.

Moare în refugiu la Mediaş, în noaptea de 28 martie 1944.

După o viaţă de căutări, dar şi de împliniri, în ştiinţă şi în oamenii pe care i-a format, realizări dăruite ţării şi umanităţii cu toată pasiunea ce l-a deosebit de alţii, s-ar putea spune: „Oamenii se nasc şi mor; doar spiritul lor va dăinui în eternitate”.

La Universitatea „Alexandru Ioan Cuza” din Iaşi, la Facultatea de Chimie, spiritul profesorului Bogdan este mereu prezent. Există amfiteatrul Petru Bogdan, iar la Catedra de Chimie fizică de ziua de naştere, 2 februarie, a profesorului Bogdan, se serbează „Zilele chimiei fizice”. Pentru noi, membrii Catedrei de Chimie fizică, este extrem de reconfortant să avem un astfel de „părinte spiritual”. Îl simţim ca pe un protector şi încercăm să păşim pe urmele lui.

În anul 2000, între 26-29 septembrie, Catedra de Chimie fizică a Universităţii „Cuza” din Iaşi a organizat The 10th Conference on Physical Chemistry, dedicată profesorului Petru Bogdan. Cu această ocazie, ca participant şi şef al Catedrei de Chimie fizică, am prezentat conferinţa „IN MEMORIAM: Professor Petru BOGDAN”. La această conferinţă internaţională au fost peste 400 de participanţi, dintre care 90 din străinătate (Franţa, Germania, Belgia, SUA, Japonia, Rusia, R. Moldova etc.).

Pe de altă parte, la nivel naţional, academicianul Ilie Murgulescu, creatorul Şcolii de Chimie fizică de la Universitatea Bucureşti, după 1949, la fiecare Conferinţă Naţională de Chimie fizică din anii 1968, 1970, 1972, 1974 şi 1976, în Cuvântul de deschidere aducea laude şi aprecieri profesorului Petru Bogdan. Citez din memorie: „Valoarea incontestabilă a profesorului P. Bogdan nu constă doar în aceea că a fost primul profesor ce a introdus studiul chimiei fizice la noi în ţară, ci, realmente, opera ştiinţifică elaborată pe parcursul a patru decenii şi cărţile de chimie fizică pe care le-a scris îl situează pe profesorul Bogdan printre chimiştii fizicieni de prestigiu ai României”.

Academicianul Petru Bogdan face parte din galeria marilor profesori pe care i-a dat Universitatea Cuza din Iaşi, printre care fizicienii academicieni Ştefan Procopiu, Horia Hulubei, Th. Ionescu şi Al. Cişman, chimiştii academicieni Petru Poni, Nicolae Costăchescu, Radu Cernătescu, Constantin Gheorghiu şi Ioan Zugrăvescu, istoricii academicieni Nicolae Iorga, Alexandru Xenopol şi Alexandru Zub, filologii academicieni Titu Maiorescu, G. Călinescu, Alexandru Philippide şi Iorgu Iordan etc. În treacăt fie spus, „de-a lungul anilor, din rândul profesorilor Universităţii din Iaşi au fost aleşi 131 de membri ai Academiei Române, o imagine simbolică a unui capital profesional remarcabil” (Petre T. Frangopol, Mediocritate şi excelenţă, vol. 6, Cluj-Napoca, Casa Cărţii de Ştiinţă, 2016, p. 251).

În această prefaţă nu am făcut decât să conturez câteva aspecte din viaţa densă a profesorului Bogdan. Cartea de faţă este o poveste reală, tumultuoasă, scrisă cu dragostea şi pasiunea unei fiice care a crescut alături de eroul ei, Petru Bogdan. Îl veţi cunoaşte nu numai ca profesor şi om de ştiinţă, dar mai ales ca OM, cu multe împliniri, dar şi eşecuri, independente de voinţa lui. După citirea acestei cărţi, cu siguranţă vă veţi simţi mai bogaţi spiritual, mai înclinaţi spre meditaţie, mai puternici şi, împreună cu cronicarul Miron Costin, veţi recunoaşte: „Nasc şi la Moldova oameni”.

Prof. univ. dr. Gelu Bourceanu

Iaşi, 3 august 2017

Cuvânt lămuritor asupra ediţiei
Cenzură şi autocenzură

Elena Bogdan (1907-2000), mama mea, a început să scrie această carte despre Petru Bogdan în 1971-1972. În iulie 1972, fratele meu, Ioan Petru Culianu, a plecat în Italia şi nu a mai revenit în ţară. Imediat ce viza iniţială şi prelungirile de viză i-au expirat, când a devenit limpede că „avea să aleagă libertatea”, cum se spunea, Securitatea a început să se intereseze de familia rămasă în ţară, în pregătirea unui proces absurd care i-a fost intentat lui în 1974 (soldat cu o condamnare în contumacie la 6 ani închisoare). Mama a trebuit să se ducă la Bucureşti, pentru a asista la două şedinţe la Facultatea de Filologie, în care fiul ei a fost „înfierat” ca transfug. Asupra locuinţei noastre din strada Sf. Atanasie 13 s-a instituit o supraveghere mai mult sau mai puţin discretă şi două percheziţii au avut loc. Au fost luate scrisori şi câteva hârtii ale fratelui meu. Mama a simţit nevoia să pună la adăpost ceea ce considera a fi mai important din biblioteca aflată în casă – în primul rând, cărţile şi documentele legate de memoria tatălui ei. A reuşit să constituie un mic fond „Petru Bogdan” la Biblioteca Academiei Române (BAR). După un timp, solicitând câteva acte din depozit în vederea fotocopierii, a primit informaţia stupefiantă: „Ne pare rău, doamnă, fondul «Petru Bogdan» a ars”. Mama a început atunci o susţinută operaţiune clandestină de scoatere din casă a fel de fel de cărţi, fotografii şi acte, pe care le-a împrăştiat între diverse instituţii din Iaşi; a donat cărţi de ştiinţă la Muzeul Universităţii, la Biblioteca de pedagogie etc. Târziu în anii ’80, când casa noastră avea să fie supravegheată 24 de ore din 24, cu gărzi înarmate şi maşini la poartă, mama, care trecuse de optzeci de ani, încă se strecura câteodată purtând o sacoşă de pânză plină cu cărţi, cu spaima-n suflet, îndreptându-se spre Copou, spre bibliotecile pe care le îmbogăţea – în deplina lor indiferenţă, de altfel. După procesul fratelui meu din 1974, mama a constituit, în Iaşi de data aceasta, la Arhivele Statului, un „fond Petru Bogdan”, a cărui piesă principală este manuscrisul cărţii care se publică acum (după cum se poate vedea şi pe admirabilul site al Arhivelor Naţionale Iaşi). Nu am ştiut despre existenţa manuscrisului la Arhive. În casă au rămas însemnări răzleţe într-un caiet, precum şi două dosare cuprinzând fragmente întinse din lucrare, dactilografiate, cele pe care le citisem în anii ’70. În ultima vacanţă pe care şi-o petrecuse la Iaşi înaintea plecării, în aprilie 1972, fratele meu citise şi el partea redactată – cam o jumătate din ceea ce avea să fie textul integral – din biografia bunicului şi-i înmânase mamei câteva observaţii scrise, rugând-o să adâncească „analiza critică” a faptelor.

Dorinţa fierbinte a mamei era să publice cartea, în memoria tatălui ei. Pentru asta, a introdus în text ceea ce credea că ar fi fost „pe linie”, pliindu-se cu stângăcie clişeelor ideologice dominante. Figura bunicului a prins culori mai progresiste şi mai împurpurate decât fusese ea în realitate (în „realitatea” pe care tot spusele mamei o conturaseră pentru noi), a fost făcut mai sărac şi mai „popular”, aşa cum se cuvenea, parte din episoadele povestite fiind aşezate în perspectiva „viitorului luminos”. Numai că vigilenţa ideologică nu putea fi aşa de uşor trasă pe sfoară. Mama dăduse cartea spre publicare la Editura Junimea. La câteva luni după depunerea cărţii, un domn de aparenţe sobre s-a înfiinţat chiar acasă şi i-a restituit manuscrisul care, desigur, lui îi plăcuse mult, dar nu putea fi tipărit; fără explicaţii suplimentare.

Presiunea ideologică încercuise însă textul cu multe tabuuri. Astfel, relaţiile bunicului cu casa regală au fost subţiate în carte până aproape de dispariţie – or, bunicul fusese profesor de fizică şi matematică al prinţului Nicolae, într-o perioadă a refugiului de la Iaşi, continuase să aibă acces la Palat şi în anii interbelici (numirea lui, în 1941, ca director al Fundaţiei „Regele Ferdinand I” stă şi ea mărturie pentru aceste relaţii din trecut), primise distincţii regale etc. Un alt tabu activ a ocultat relaţia lui, în ce fel va fi fost, cu factorul religios. Ca om de ştiinţe exacte, nu era un religios practicant, însă convingerile lui personale nu puteau să fi fost lipsite de atingeri cu credinţele zonei rurale de obârşie, pe care familiaritatea cu centrele monastice din Neamţ le va fi conştientizat şi întărit; nu puteau face abstracţie de scurta, dar intensa perioadă de educaţie muzicală din gimnaziu şi din liceu, când profesorul lui, Gh.I. Dima, îl învăţase cântare psaltică – pe care o exersa şi în corul metropolitan, oricât ar părea acum de ciudat –, nici de intrarea prin căsătorie într-o familie de preoţi ortodocşi de două generaţii, nici de legătura lui intelectuală şi afectivă profundă cu unchiul său teolog, episcopul Gherasim Timuş. Desigur, aceste semne exterioare nu pot decât conjectura asupra vieţii interioare a unei personalităţi complexe, dar ansamblul lor permite presimţirea unui tablou nuanţat.

Chiar prezentarea tulburărilor paroxistice ale deceniilor al patrulea şi-al cincilea suferă de activarea interdicţiilor, în zone care de regulă păreau a fi pe făgaşul celor mai corect politice comandamente ale timpului – mama, de exemplu, nu scrie decât o singură dată în memorii cuvântul „legionar”, când vorbeşte despre descinderea unei echipe specifice în casă, în noiembrie 1941. În anii ’70, lumea măruntă nu trebuia să atingă prea mult astfel de subiecte – decât cu voie sau cu imbold de la stăpânire. Cu atât mai puţin vorbeşte despre întâlnirile lui Petru Bogdan cu însuşi Căpitanul, de neevitat pentru prorectorul sau rectorul Universităţii din Iaşi în timpul studenţiei sau în post-studenţia turbulentă a conducătorului legionar – de altfel, bunicul îl respectase, până la un prag, desigur, ca adversar.

Toate precauţiile conţinutistice sau stilistice ale mamei nu au fost de folos. Editorii acestei cărţi, profesorul Gelu Bourceanu şi cu mine, am convenit că este nu numai permis, ci chiar necesar să înlăturăm din volum patru scurte pasaje cvasipropagandistice – eu cu sentimentul acut că o eliberez pe autoare de umilinţa autocenzurii la care se supusese din pietate filială (dar oare nu înseamnă această operaţiune o cenzură?).

Parcursul manuscrisului până la forma tipărită a cărţii de faţă nu a fost unul rectiliniu, ci mai curând rodul nu întotdeauna previzibil al unui întreg şir de întâmplări şi coincidenţe. Întâi, un văr al meu, prof. univ. ing. Titu-Marius Băjenescu, stabilit în Elveţia de câteva bune decenii, dar păstrând mereu legăturile cu ţara, a obţinut de la Arhivele din Iaşi o copie a manuscrisului şi a dat textului forma lui electronică. Cartea a circulat astfel într-un cerc de cunoştinţe şi, aflând de existenţa ei, profesorul Petre T. Frangopol i-a orientat în mod fericit traseul, făcând ca lucrarea să ajungă la profesorul Gelu Bourceanu, professor emeritus al Universităţii din Iaşi, urmaşul, peste decenii, al lui Petru Bogdan la Catedra de Chimie fizică (şi la conducerea Facultăţii de Chimie), care a contactat Editura Polirom, propunând cartea spre publicare. În editarea cărţii, prof. Bourceanu s-a ocupat în primul rând de partea privitoare la opera ştiinţifică a lui Petru Bogdan, iar eu – de secvenţele propriu-zis memorialistice ale textului. Prof. Gelu Bourceanu şi cu mine, ca editori ai cărţii, le aducem toate mulţumirile noastre domnilor Petre T. Frangopol şi Titu-Marius Băjenescu – fără ajutorul efectiv al d-lor lor scrierea nu ar fi ajuns la destinaţia Polirom, de unde şi-a găsit drumul spre tipar. Gratitudinea noastră se îndreaptă de asemenea către minunata echipă de la Polirom, în mod special către directorul editurii, dl. Silviu Lupescu, către d-na Ema Stoleriu şi dl. Adrian Şerban, care ne-au dat tot concursul d-lor lor, profesional şi prietenesc, ca întotdeauna, în etapele succesive ale editării. În sfârşit, dar cu siguranţă nu mai puţin, îi mulţumim soţului meu, Dan Petrescu, redactor al volumului.

Tereza Culianu-Petrescu

Iaşi, 25 octombrie 2017

Evocare

În ziua de 2 aprilie 1964, filiala din Iaşi a Academiei Române a comemorat 20 ani de la moartea profesorului academician Petru Bogdan, fost rector al Universităţii ieşene. Cu acea ocazie, în faţa intelectualităţii ieşene întrunite în localul Academiei, academicianul Cristofor Simionescu a evocat memoria savantului dispărut, arătând însemnătatea lui Petru Bogdan pentru ştiinţa românească şi definindu-l ca pe „una dintre marile figuri ale ştiinţei noastre, care şi-a câştigat meritul de a fi scris începuturile şcolii româneşti de chimie fizică. [...] După două decenii de la încetarea din viaţă a lui Petru Bogdan, noi avem satisfacţia să constatăm că producţia sa ştiinţifică rezistă vremii”. Foştii săi elevi, eminenţi oameni de ştiinţă care nu putuseră participa la această comemorare, au ţinut să arate – prin cuvinte calde – ce a însemnat Petru Bogdan pentru ştiinţa românească şi pentru ei, tinerii de odinioară.

Spicuim doar câteva fraze din telegramele trimise cu această ocazie de academicianul Horia Hulubei, directorul Institutului de fizică atomică (IFA) din România: „Am tristeţea să nu pot asista la şedinţa solemnă de comemorare a academicianului profesor Petru Bogdan, cu prilejul împlinirii a două decenii de la încetarea sa din viaţă. Sunt unul dintre elevii mult regretatului şi prea distinsului profesor Petru Bogdan. Domnia Sa mi-a condus primii paşi ca student şi am beneficiat timp de 17 ani de conducerea şi sfaturile sale, cât am făcut parte din catedra de chimie fizică pe care a condus-o cu deosebită strălucire. Întemeietorul şcolii de chimie fizică din România, profesorul Petru Bogdan a adus faimă ştiinţei româneşti şi foarte numeroase cadre universitare – atât de chimie fizică, cât şi de fizică – din ţara noastră au crescut la lumina îndrumării sale, susţinute fiind în promovarea lor cu o mare principialitate şi cu căldura unui suflet de o excepţională distincţie. [...] Rog să-mi fie permis să mă asociez cu întreaga mea recunoştinţă la omagiile aduse astăzi de ştiinţa românească acestui mare dascăl care – cu o modestie exemplară şi cu o stăruinţă de admirat – a adus atât de mari servicii ştiinţei româneşti, Universităţii din Iaşi, Academiei Române, Fundaţiilor ştiinţifice pe care le-a condus cu sacrificiul neprecupeţit de sine, până la ultima clipă a vieţii sale”.

Academicianul Th.V. Ionescu, decanul Facultăţii de Fizică de la Universitatea Bucureşti: „Facultatea de Fizică de la Universitatea Bucureşti aderă la şedinţa de comemorare a ilustrului profesor şi om de ştiinţă Petru Bogdan, cel care a pus bazele cercetărilor de chimie fizică din ţara noastră. Studiile sale relative la numerele de transport, la disociaţia electrolitică, limita la presiune din interiorul lichidelor, ca şi cele ce privesc viteza sunetului şi căldura de evaporare sau elaborarea teoriei asociaţiilor moleculare, reprezintă admirabile cuceriri ale ştiinţei moderne. [...] Pentru a veni în ajutorul studenţilor săi dragi, Petru Bogdan a tipărit, în condiţii foarte grele, în 1924, unul dintre primele tratate de electrochimie, punând ştiinţa românească la nivelul celei din ţările de veche tradiţie ştiinţifică.”

Profesoara Raluca Ripan, preşedinta filialei Academiei Române din Cluj-Napoca: „Ca fostă elevă a profesorului Petru Bogdan, îi păstrez veneraţie unui excelent profesor care nu numai că m-a introdus în domeniul chimiei fizice, dar, prin claritatea cursurilor şi înalta sa pregătire, a contribuit să îndrăgesc cercetarea ştiinţifică în problemele de cunoaştere a fenomenelor şi legilor din natură”.

Alexandru Cişman, membru corespondent al Academiei Române, Timişoara: „...regret din inimă că nu pot participa la comemorarea omului pe care l-am iubit cel mai mult în viaţă şi căruia îi închin un gând de adâncă recunoştinţă”.

Au urmat apoi conferinţele profesorului Vasile Ababi, decan al Facultăţii de Chimie a Universităţii „Alexandru Ioan Cuza” din Iaşi, şi conferenţiarului N. Şchiopu de la Institutul Politehnic „Gheorghe Asachi” din Iaşi. Rezumăm câteva fragmente din analiza făcută de aceşti doi participanţi la comemorarea profesorului Petru Bogdan, privitoare la opera sa ştiinţifică.

La Berlin, sub îndrumarea prof. dr. H. Jahn, în intervalul mai 1899 – iunie 1900, Petru Bogdan îşi pregăteşte teza de doctorat intitulată Despre numerele de transport ale ionilor (Über die Wanderungsgeschwindigkeit der Ionen) [1], pe care o susţine public la 9 februarie 1901.

Importanţa determinării mobilităţilor ionice în soluţii diluate pentru verificarea relaţiei lui Kohlrausch între numerele de transport şi conductibilitatea soluţiilor de electroliţi rezultă cu claritate din prezentarea făcută de prof. dr. H. Jahn într-un articol [2] în care – alături de rezultatele obţinute de alţi cercetători – sunt menţionate rezultatele obţinute de Petru Bogdan în cercetările efectuate asupra soluţiilor de HCl, KCl, NaCl, NaBr şi KBr. În teza sa de doctorat apar şi date referitoare la sistemul KBr-apă-alcool. Aparatul utilizat este cel după Hopfgartner, modificat în forma în care se găseşte astăzi în literatura de specialitate. Din comparaţia cu datele admise azi drept cele mai sigure, rezultă că determinările lui Petru Bogdan, de exemplu pentru HCl, sunt afectate de o eroare mai mică decât 1/1000, ceea ce ilustrează abilitatea sa de experimentator şi confirmă valoarea lor pentru tezaurul acumulat în acest domeniu al ştiinţei. Datele acestea au fost citate în literatura de specialitate, de exemplu de Fritz Förster în Elektrochemie wässeriger Lösungen, apărută în 1921.

Lucrările efectuate la Berlin au trasat direcţiile principale ale activităţii ulterioare a profesorului Bogdan.

În intervalul 1902-1911 publică o serie de lucrări din domeniul electrochimiei, în special cu privire la influenţa neelectroliţilor asupra proprietăţilor soluţiilor de electroliţi. În acea epocă, cercetările fizico-chimiştilor erau concentrate asupra teoriei lui Arrhenius despre disociaţia electroliţilor şi a legii lui Datwald pentru gradul de disociere ca funcţie de concentraţie. Într-o altă lucrare [3], prezintă material experimental pentru verificarea teoriei lui Jahn privind solubilitatea în sisteme cu mai mulţi componenţi. În aceeaşi ordine de idei se înscriu şi lucrările sale următoare, din anii 1903 [3] şi 1904 [4, 5].

Într-o serie de şapte lucrări publicate în intervalul 1905-1911 [6, 7, 8, 9, 10, 11, 13] sunt prezentate determinări îngrijite asupra conductibilităţii soluţiilor apoase şi eterice de HCl şi HNO₃. Aici găsim semnalată influenţa eterului asupra mobilităţii ionilor acidului azotic, iar pentru soluţiile apoase de HCl, o creştere sensibilă cu concentraţia constantei de disociere, în timp ce – conform legii lui Ostwald – ea ar trebui să rămână independentă de concentraţie. Asemenea date se însumează la materialul experimental care a pus în evidenţă discrepanţe în raport cu legea idealizată a lui Ostwald şi care le-au permis mai târziu lui P. Debye şi E. Hückel să elaboreze bazele teoriei moderne a soluţiilor de electroliţi tari. Reconsiderarea legii lui Ostwald, valabilă pentru sisteme ideale, prin urmare în mod riguros numai pentru soluţii infinit diluate, s-a putut face abia după un anumit timp, determinat – pe de o parte – de aspectele pozitive ale acestei legi (care introducea totuşi o anumită ordine şi avea o valoare explicativă), iar pe de altă parte de dificultatea obiectivă de a lua în considerare interacţiunile la scară moleculară.

O altă problemă care l-a preocupat toată viaţa a fost aceea a structurii lichidelor. Începând cu lucrarea despre polimerizarea lichidelor [6], publicată în 1904, şi terminând cu ultima sa lucrare [29], publicată în 1943, această problemă a constituit în permanenţă subiectul său de predilecţie.

Trebuie să subliniem că elaborarea unei teorii corecte a stării lichide a fost – şi mai este încă – absolut necesară pentru progresul multor capitole din fizică şi din chimia fizică, având de asemenea o mare importanţă pentru rezolvarea multor probleme de interes practic. Petru Bogdan îşi începe activitatea ştiinţifică în epoca dominată de teoria lui Van der Waals şi de unele formule empirice care corelau proprietăţi ale lichidelor. Mulţi cercetători încercau, pe de o parte, să pună de acord aceste formule cu teoria lui Van der Waals, iar pe de altă parte să obţină informaţii asupra structurii stării lichide.

Din cele peste 18 lucrări asupra acestui subiect, publicate de Petru Bogdan în diverse reviste din ţară şi din străinătate (Germania, Franţa, Polonia, Italia), se desprinde concepţia că lichidele şi gazele sunt structurate, că se formează complexe de asociaţie între molecule. El stăruie în această concepţie şi încearcă să o demonstreze pe căi variate. Afirmă, cu hotărâre, că polimerizarea moleculelor nu numai că nu contrazice teoria lui Van der Waals, prin urmare nu numai că este posibilă, dar este şi necesară, pentru a explica proprietăţile lichidelor. Teoria lui Van der Waals (1875), aplicată mai întâi la gaze şi apoi la lichide, a promovat un model nestructurat pentru lichide, considerându-le ca fiind formate din molecule simple, independente, cu o mişcare perfect dezordonată şi deosebindu-se de gaze numai prin densitate. Un asemenea model a rămas însă steril pentru dezvoltarea teoriei stării lichide. În prezent, se poate considera ca fundamentală teoria statistică a lichidelor şi gazelor la presiuni mari, ambele stări fiind caracterizate printr-o ordine apropiată, cu un grad mai mic la gaze şi unul mai mare la lichide.

Principalele proprietăţi ale lichidelor examinate cu scopul de a descifra structura lor internă au fost în primul plan tensiunea superficială şi căldura latentă de vaporizare, iar colateral viteza de propagare a sunetului în lichide şi constanta dielectrică. Cunoscuta regulă a lui Eötvös revine în multe lucrări şi este analizată sub cele mai variate aspecte. Alte formule empirice studiate multilateral au fost regula lui Stefan, care leagă între ele căldura latentă de evaporare, tensiunea superficială şi grosimea stratului superficial, regula lui Bakker asupra căldurii latente de evaporare, regula Cailletet-Mathias, formula Dietrici pentru căldura latentă de evaporare, regula Longinescu şi altele.

Este natural ca fenomenele superficiale şi cele de evaporare să atragă cu deosebire atenţia atunci când vrem să studiem faza lichidă deoarece ele sunt, cel puţin aparent, o expresie directă a forţelor intermoleculare. Pe baza datelor din literatură, Petru Bogdan a căutat, cu febrilitate putem spune, să demonstreze relaţiile empirice, să verifice aplicabilitatea lor şi să explice dezacordul cu datele experimentale prin ipoteze care retuşau mereu modelele structurale propuese de el. De timpuriu a fost recunoscut ca un susţinător al complexelor de asociaţie în faza lichidă. Astfel, una din lucrările sale [12] este citată de exemplu în C. von Rechenberg, Einfache und fraktionierte Destillation (Leipzig, 1923, p. 361), iar alta [21] este citată de J.R. Partington, în volumul II (1955) al cunoscutului său Tratat de chimie fizică, unde la pagina 152 stă scris: „Bogdan, considerând stratul superficial al unui lichid echivalent cu un strat electric dublu de molecule polarizate, astfel încât o polarizaţie mai mare a lichidelor polare are ca urmare o reducere a tensiunii superficiale, a dedus pentru gradul de disociere o formulă care stabileşte o relaţie între gradul de disociere şi numărul de molecule dintr-o sferă cu raza egală cu cea a forţelor moleculare şi numărul lui Avogadro. Pe de altă parte, calculează diametrul moleculei de lichid din expresia constantei electrice a lichidului”. În acest tratat – precum şi în altele – numele lui Bogdan se întâlneşte de mai multe ori, împreună cu relaţiile stabilite de el. Dintre acestea menţionăm în primul rând relaţia dintre căldura latentă de evaporare şi viteza sunetului, precum şi diferite relaţii care permit evaluarea diametrului molecular în fază lichidă.

În numeroasele sale demonstraţii, Bogdan mânuieşte mereu cele două metode de studiu – cinetică şi termodinamică. Vom cita propriile sale cuvinte din lucrarea [1]: „Din punct de vedere teoretic, putem considera fenomenele chimice în două moduri diferite. Dacă ne referim cu precădere la transformările de substanţă, vom încerca să explicăm aceste transformări prin teoria atomică sau concentraţia moleculară. Din contra, în cazul manifestărilor de energie care însoţesc aceste transformări, consideraţiile termodinamice sunt acelea care se impun. În natură, fenomenul este unic; apare necesar să tragem atunci concluzia că trebuie să existe o punte de legătură între teoriile moleculare şi cele energetice. Boltzmann are meritul de a fi pus în evidenţă strânsa legătură care există între condiţiile moleculară şi termodinamică. Dacă se consideră acelaşi fenomen succesiv din cele două puncte de vedere, rezultatul ar trebui să fie acelaşi”. De aici şi din toată activitatea sa, rezultă că Bogdan era convins: (1) că o metodă particulară relevă numai unele laturi ale fenomenului; (2) că unitatea materială a fenomenului aruncă o punte de legătură între diferitele metode impunând relaţii necesare, cum ar fi, de pildă, relaţia lui Boltzmann între entropie – o mărime fundamentală în termodinamică – şi probabilitatea de stare – o mărime fundamentală în fizica statistică şi, în fine, (3) că este utilă abordarea unui fenomen prin mai multe metode, atât pentru controlul concluziilor trase, cât şi pentru o pătrundere în adâncime.

Prin lucrările sale ştiinţifice, Petru Bogdan este primul român care se afirmă peste hotare în domeniul chimiei fizice. Nu mai puţin importantă este activitatea sa didactică, prin care a pus piatra de temelie la studiul acestei discipline în ţara noastră. În 1906, el ţine la Universitatea din Iaşi primul curs de chimie fizică la noi, iar începând din anul 1921 editează primele cursuri de chimie fizică, puse la dispoziţia studenţilor. Acestea cuprind patru părţi: teoria cinetică, termodinamica, electrochimia şi radioactivitatea. Aceste cursuri tipărite au contribuit în mod substanţial la formarea profesională a multor generaţii de studenţi. Ele se disting printr-un înalt nivel ştiinţific şi prin deosebite calităţi didactice. Expunerea materialului urmăreşte, în general, dezvoltarea istorică a acestei ramuri a ştiinţelor chimice, iar teoria este însoţită de date experimentale, de descrierea instalaţiilor experimentale şi de aplicaţii numerice la probleme de interes practic.

În afara acestor cursuri, au mai fost editate lecţii de fizică experimentală şi un mic volum de analiză volumetrică, un preţios îndreptar pentru lucrările practice de laborator.

Despre Petru Bogdan ca om se pot scrie multe, însă oricât ne-am strădui să reliefăm întreaga lui personalitate şi, în special, trăsăturile sale sufleteşti, nu va fi uşor s-o facem.

O dorinţă fierbinte de înnoire şi progres s-a împletit la Petru Bogdan cu principala caracteristică a vieţii şi activităţii sale: atitudinea faţă de muncă. A respectat munca mai mult ca orice, considerând-o o datorie şi o necesitate.

Ca decan al Facultăţii de Ştiinţe şi rector al Universităţii, a depus o permanentă şi fructuoasă activitate administrativă şi organizatorică, dominate de un dinamism şi o vioiciune rar întâlnite. Grija principală a lui Bogdan ca rector şi ca decan era asigurarea unor condiţii materiale decente pentru desfăşurarea învăţământului şi ajutorarea studenţilor lipsiţi de mijloace materiale, dar realmente doritori de a învăţa. Sunt cunoscute străduinţele sale neîntrerupte pentru alocarea de fonduri necesare laboratoarelor, seminariilor, bibliotecilor, căminelor şi pentru extinderea construcţiei vechii universităţi, care devenise neîncăpătoare.

A fost un luptător perseverent pentru crearea şi dezvoltarea învăţământului tehnic în Moldova. Satisfacţia lui de a vedea înfiinţându-se Institutul Politehnic din Iaşi a fost exprimată cu vigoare în discursul pe care l-a rostit în calitate de prorector, cu ocazia deschiderii anului şcolar universitar 1937-1938.

Stăpânindu-şi cu greu bucuria şi entuziasmul, declara cu legitimă mândrie, în faţa unei asistenţe numeroase: „Vechiul deziderat de mai bine de 100 ani, de a avea un învăţământ aplicat a cărui necesitate nimeni nu o poate tăgădui, s-a realizat”.

Personalitatea lui Petru Bogdan se întregeşte şi prin latura profund umană care l-a caracterizat. A fost un apărător şi un permanent ocrotitor al celor timizi şi al celor descurajaţi.

Cu riscul propriei sale vieţi a intervenit de nenumărate ori, în calitatea sa de rector, pentru a bara şi preîntâmpina desfăşurarea în Universitate a unor acţiuni ultranaţionaliste, şovine, de dezordine, izvorâte din uneltirile partidelor politice care dezbinau şi aţâţau studenţii între ei.

Dorinţa lui de progres şi bunăstare a îmbinat-o armonios cu un patriotism real – şi nu demagogic şi profitabil. Se poate afirma că tot ce a făcut şi a creat, toată strădania lui în decurs de aproape cinci decenii, totul a fost cultivat şi dezvoltat pe un fond neclintit de patriotism.

Petru Bogdan a fost un pasionat admirator al naturii; îi plăceau excursiile în care antrena un mare număr de colaboratori, prieteni şi chiar pe străinii veniţi în ţară, cu ocazia congreselor şi a reuniunilor ştiinţifice. Muzica şi în special cântecele populare vechi îi ofereau momentele cele mai recreatoare.

Opera lui Petru Bogdan şi tot ce ne-a lăsat el, cu mărinimia şi umanismul care îl caracterizau, sunt parte a tezaurului ştiinţific şi cultural al ţării noastre. Pentru elevii şi urmaşii săi este important de a se şti şi considera continuatorii unei opere începute cu atâta trudă, acum aproape un secol, de către înaintaşul lor, Petru Bogdan. Iar Academia Română şi învăţământul superior din Iaşi apreciază la superlativ faptul de a-l fi avut printre membrii şi profesorii lor pe Petru Bogdan, întemeietorul învăţământului universitar de chimie fizică din ţara noastră.