© 2018 by Editura POLIROM, pentru prezenta ediţie

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7482-4

ISBN PDF: 978-973-46-7483-1

ISBN print: 978-973-46-7471-8

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: c a Paul Townsend/Flickr.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MIRCEA ANGHELESCU este profesor emerit al Facultăţii de Litere de la Universitatea din Bucureşti. A fost paleograf la Secţia de manuscrise a actualei Biblioteci Naţionale, cercetător ştiinţific principal şi director cu delegaţie (1991-1994) al Institutului de istorie şi teorie literară „G. Călinescu” al Academiei Române, vicepreşedinte al Fundaţiei Culturale Române (1994-2003) şi preşedinte al Asociaţiei de literatură generală şi comparată din România (2009-2011). A publicat 16 volume de istorie literară şi mai multe ediţii din operele lui Vasile Boerescu, Dumitru Caracostea, Nicolae Filimon, Moses Gaster, Dinicu Golescu, Ion Heliade Rădulescu, Dimitrie Ralet, Radu Rosetti s.a. A primit Premiul Uniunii Scriitorilor pentru ediţii critice (1983) şi Premiul „Bogdan Petriceicu Hasdeu” al Academiei Române pentru istorie literară (1986).

Introducere

Antologia pe care tocmai aţi deschis-o îşi propune să prezinte cititorului călătoriile pe care românii le-au făcut, în ţara lor şi în lume, începând cu primii ani ai secolului al XIX-lea. S-a călătorit şi înainte de acest secol al atâtor schimbări, iar unele dintre rapoartele care au rezultat – cum a fost cazul cu cel al lui Nicolae Milescu Spătarul, trimis al ţarului rus în China – au fost traduse datorită marelui lor interes geografic şi diplomatic. Nu e locul aici să amintesc, după aceea, tendinţele repetate de a ieşi din ţară, de a procura din străinătate cărţi de învăţătură şi bunuri necesare acelei timide modernizări care s-a manifestat către sfârşitul secolului al XVIII-lea atât în Moldova, cât şi în Ţara Românească. Datorită noilor condiţii care se manifestă odată cu primele războaie napoleoniene, barierele încep să cadă şi vedem în 1807 pe primul tânăr român care ajunge întâi la Viena şi apoi la Roma pentru a face studiile dorite: sprijinit de tatăl său, Gheorghe Asachi intră în „Cetatea eternă” cu sentimentul că revine la obârşia neamului său. Oprit pe înălţimile de unde poate admira priveliştea oraşului, el mărturiseşte emoţia pe care i-o trezeşte „apropierea de străvechea doamnă a lumei, de aceea de unde derază fiinţa şi numele românilor” şi care „au aprins în inima me o nerostită nerăbdare”.

Îi urmează peste câţiva ani luminatul boier Dinicu Golescu, care pleacă cu fiii săi pentru a-i aşeza la bunele şcoli germane şi elveţiene, şi, destul de repede, putem vorbi de o schimbare radicală a obiceiurilor, cu o mişcare foarte rapidă. Dacă Dimitrie Ralet îl caracteriza pe român ca sedentar la un moment dat („el nu se desţărează ca bulgarul… românul a moştenit se vede de la daci însuşirea de a fi aninat de ţara sa”), gazetele vorbesc de schimbarea care îl face să devină doritor de călătorii. Revista Propăşirea din 1844, care face această constatare, o pune explicit sub semnul dorinţei de „civilizaţie”, de modernizare: „Românii au început a se face cosmopoliţi şi de vreo câţiva ani, gustul voiajurilor s-au lăţit atât de mult între ei că nu-i primăvară în care să nu iasă din ţară caravane întregi de tineri şi de dame ce merg să se desfăteze în plăcerile Vienii, a Parisului şi ale Italiei. Aceste călătorii îndepărtate s-au făcut pentru ei o trebuinţă neapărată, ce vădeşte iubirea lor pentru civilizaţie…”. O notiţă din Curierul românesc supralicitează chiar această constatare şi o duce, evident, spre caricatură: „Cu vro cincisprezece ani în urmă, cel mai mic drum, fie măcar pân’ la Târgul-Frumos, se părea o călătorie îngrozitoare, însă acum voiajurile de câte 800 de mile se par un lucru atât de uşor, încât se numesc chiar primblări” (nr. 41 din 26 mai 1844). Fapt este că mai toţi călătorii noştri din acest secol, cei care cutreieră Europa, mărturisesc această emoţie care le motivează o dată în plus dorinţa de a aduce acasă învăţătura de care aveau nevoie pentru a recupera ceea ce simţeau că era – şi chiar era – o întârziere. Principalul scop al acestei antologii este de a prezenta respectivele călătorii, determinările şi condiţiile istorice care le-au modelat, şi a cunoaşte şi pe călătorii care le-au gândit, le-au făcut şi le-au descris cum s-au priceput; în acest fel, ea continuă şi întregeşte ceea ce am început în volumul Lâna de aur. Călătorii şi călătoriile în literatura română (2015).

N-am recurs la o încercare de ierarhizare a însemnătăţii sau valorii (istorice, literare, ştiinţifice) a acestor texte, ci le-am căutat şi selectat pe cele pe care le-am crezut capabile să reprezinte marea varietate a oamenilor care au călătorit şi au crezut că e bine să le spună şi altora ce experienţe au încercat. Veţi găsi deci între textele selectate şi câteva ale unor autori de care probabil n-aţi mai auzit, iar alte câteva, deşi ale unor autori cunoscuţi sau celebri, sunt texte pregătitoare, schiţe sau părţi necunoscute ale unor opere în curs de elaborare, care nu circulă în general în această formă. Odobescu, de pildă, un maestru al genului pe care l-a introdus definitiv în literatura noastră, este prezent cu un text de dinaintea marilor sale opere în proză, un fragment dintr-o schiţă de raport asupra călătoriei pe care o face pe la mănăstirile din Argeş şi Vâlcea din însărcinarea unei comisii de inventariere a bunurilor artistice şi istorice din lăcaşurile bisericeşti din ţară: cărţi vechi, obiecte de cult, veşminte, icoane, inscripţii etc. Obiectele respective sau peripeţiile legate de ele ocupă un loc modest în cele vreo patruzeci de pagini mari ale schiţei de raport, în care sunt povestite mai degrabă întâmplări dintr-un drum nu lipsit de dificultăţi, din popasurile agreabile pe la conacele unor cunoscuţi, de la petrecerea comună de după masa de seară ce cuprinde şi o improvizată reprezentaţie teatrală sau inevitabilele întâlniri cu solicitanţi, amatori de noutăţi din Capitală etc., care dezvăluie astfel şi detalii privind organizarea şi desfăşurarea misiunii lor, adică „bucătăria” acestor călătorii cu trăsura sau, când nu se putea altfel, cu carul cu boi.

O bună parte dintre primele însemnări de călătorie sunt făcute în marginea unor deplasări cu alte scopuri decât culturale: medicale, de familie, didactice etc. Dincolo de aceste scopuri foarte concrete, amintite în trecere, însemnările sunt rodul entuziasmului cu care autorii descoperă partea frumoasă, nobilă a călătoriei: cu acest prilej, ei admiră arta, arhitectura, măreţia monumentelor făcute să sfideze timpul. Dinicu Golescu, care călătoreşte ca să meargă la băi sau să-şi ducă fiii la studii, simte primul dificultatea de a exprima admiraţia în faţa unor obiecte de artă care sunt uneori muzee, alteori oraşe întregi, dar reuşeşte să o sugereze în felul lui pentru că, deşi nu mai era tânăr, era un om al modernităţii. Şi el, şi Asachi, care ajunsese la Roma încă în 1807, dar şi-a publicat mai târziu notele, şi Kogălniceanu, care a vizitat Spania în 1846, sau N. Filimon, călător prin Europa Centrală în 1858, consacră o parte importantă a însemnărilor lor comparaţiei între ceea ce au lăsat acasă şi ceea ce văd în străinătate. Ei – şi cei care le vor urma – sunt bucuroşi să descopere ceea ce atunci încă nu se numea, dar era într-adevăr „aspiraţia europeană” a românilor şi mai ales marile asemănări dintre poporul nostru şi celelalte, zestrea comună ce vine şi din istorie, şi din opţiunea culturală pe care o făceau atunci concetăţenii noştri. Aceşti călători, prin călătoriile lor şi felul în care le descriu, fac posibil un transfer geografic greu de imaginat nu numai pe hartă, ci chiar în spaţiul cultural şi identitar: „ţările” noastre, principatele care se vor uni abia peste câteva decenii, aflate într-un Orient indiscutabil la începutul veacului al XIX-lea, ajung la începutul secolului următor să se regăsească într-o ţară cu adevărat europeană.

Până către mijlocul secolului şi chiar puţin după aceea, călătoriile de orice fel, în ţară sau în străinătate, erau o chestiune individuală; era rar ca doi colegi să-şi pună laolaltă voinţa şi cunoştinţele pentru o călătorie comună, şi scopul ei era probabil determinant. Aşa este cazul cu doi dascăli purtând amprenta Blajului, Cipariu şi Bariţ, care se înţeleg să meargă împreună să vadă Bucureştii, deschizând calea nu numai pentru cei care le vor urma, ci şi pentru materializarea ideii care va coagula mişcarea de unitate naţională: aceea că soarele de la Bucureşti răsare. Treptat, creşterea activităţilor, comerciale dar şi culturale, duce spre sfârşitul secolului la un interes deosebit pentru călătorii, încât vedem acum, în 1875, înfiinţându-se Societatea Română de Geografie, unde călătorii şi exploratorii români vor ţine conferinţe apreciate în şedinţe la care participă uneori şi domnitorul – apoi regele – Carol I.

Nu e vorba numai de aventura călătoriei şi de bucuriile neobişnuite pe care ea le prilejuieşte: sfârşitul secolului al XIX-lea aduce un suflu nou şi în economie, în viaţa publică în general, stimulând credinţa că viitorul este al celor întreprinzători: ţara trebuie introdusă în circuitul general al progresului, al cooperării mondiale, al comerţului. O mică sinteză a geografului Emanuil Creţulescu, apărută în primul an al Buletinului nou-înfiinţatei societăţi geografice române, sintetizează situaţia: „Istmul de Suez deschis, muntele Cenis străpuns, globul încins de nenumărate fire electrice, canal misterios şi sigur al cugetărei, aburul transportând prin mijlocul pustiilor antice populaţiuni active şi laborioase, iată conchistele geniului modern. În seculii trecuţi s-a urmărit idealul, noi căutăm pozitivul… Suntem nevoiţi a urma cu toţii curentul general al epocei noastre. A se izola nu este permis nimănui”. În această perspectivă, Societatea Română de Geografie îşi propune să contribuie la mişcarea generală: dacă în statutele publicate chiar în acel an se vorbeşte de contribuţia societăţii la „perfecta cunoştinţă a pământului Ţărei Române din toate direcţiunile geografice şi economice” şi „a face cunoscută România”, în 1882, când ele se refac, se vorbeşte de această cunoaştere a ţării nu numai din punct de vedere ştiinţific, ci şi „din punctul de vedere al intereselor comerciale”, precum şi de „a ajuta moralmente şi băneşte explorările geografice din ţară, din ţările învecinate şi eventual din ţări mai îndepărtate” (art. 2, punctele b şi c).

Sigur că motivele patriotice şi de prestigiu figurează în foarte multe materiale ca argumente ale punerii în valoare a peisajului şi resurselor de turism din ţara noastră, prefigurate încă în însemnările călătorilor de la mijlocul secolului, Bariţ şi ceilalţi: „Carpaţii noştri merită a fi văzuţi de o mie de ori mai mult” decât Pirineii sau Tirolul, găseşte Toma Basilescu într-un articol „Despre pitorescul geografic”, şi asta îl îndreptăţeşte să ceară „să începem a răscoli ţara noastră în toate măruntaiele ei pentru a o cunoaşte îndestul ca să o iubim şi mai mult” (Buletinul Societăţii Regale Române de Geografie, VIII, 1887, p. 89), prefigurând astfel România pitorească a lui Vlahuţă, care va apărea abia peste cincisprezece ani. Dar motivele practice îşi fac loc tot mai mult în justificările şi mai ales în acţiunile călătorilor, iar acest lucru este vizibil cu cele mai diferite prilejuri, în publicarea diverselor premii care vor încununa lucrări de geografie sau explorări (industriaşi ca fraţii Assan publică în 1889 un asemenea concurs) sau în faptul că manualele – mai ales cele destinate învăţământului profesional – se deschid către spaţiul lumii: Cartea de cetire pentru şcoalele comerciale a lui Romulus Ionaşcu din 1894, de pildă, conţine, alături de texte literare ale unor Gr. Alexandrescu, D. Bolintineanu sau Ion Ghica, numeroase capitole făcute parcă să trezească gustul călătoriilor: despre regiunile industriale ale Europei (Steyr în Austria, Wupper în Germania), despre Chicago şi formidabila sa putere industrială, despre Rusia, Turcia sau mările sudului, în care cresc coralii de diferite nuanţe ş.a.m.d.

Puţin mai târziu se va înfiinţa şi o revistă de popularizare consacrată călătoriilor şi explorărilor prin zonele încă puţin cunoscute ale globului, purtând un titlu explicit, calchiat de altfel, ca şi tipul publicaţiei, după un model franţuzesc, Ziarul călătoriilor şi al întâmplărilor de pe mare şi uscat, care apare la sfârşitul anului 1897 sub patronajul publicaţiilor Universul. Aici, în 1921, când revista se numea Ziarul ştiinţelor populare şi al călătoriilor, va debuta un alt călător cunoscut, care va deveni şi un scriitor şi un savant cu reputaţie internaţională: elevul Eliade Gh. Mircea. În fine, în ianuarie 1903, la iniţiativa unui grup de profesori universitari iubitori de excursii (Munteanu-Murgoci, Const. Istrati, L. Mrazec etc.), se înfiinţează şi o Societate a Turiştilor din România care va sprijini acţiunile concrete de marcaj al drumurilor de munte, construcţia de adăposturi şi editarea unui anuar, ce va publica şi relatări ale unor excursii în ţară; încă de la înfiinţare, în 1903, publică Anuarul Societăţii Turiştilor din România.

O contribuţie mai importantă decât se crede la dezvoltarea literaturii de călătorie o aduc cercetările arheologice pe care le desfăşoară mai mulţi istorici, între care arheologi amatori precum pedagogul şi fabulistul moldovean Gh. Săulescu, adjutantul domnesc Vladimir Blaremberg sau poetul Cezar Bolliac, căruia îi place să însufleţească ruinele investigate prin referirea la legendele locului: „Aici Mircea a răpit d-a călare pe frumoasa cârciumăreasă după ce a băut cu dânsa, p-aci fugea tătarul cu muierea Calomfirescului, colo a rupt Calomfirescu un par ca să se bată cu tătarii, colo s-a înecat Calomfirescul, colo întinde cortul Mihai-vodă. Acestea le ştiu copiii ca şi bătrânii; le află călătorul în trei ceasuri şi fără să vrea”. Călătoria pe urmele monumentelor din vechime presupune ieşirea din calea bătută a drumurilor de interes comercial sau administrativ, deci contactul cu zone mai puţin cunoscute, adesea mai pitoreşti, neatinse de modernizările cotropitoare. Ele sunt de natură să inspire entuziasm arheologilor poeţi, precum Bolliac, iar entuziasmul stimulează imaginaţia, care produce descrieri îndrăzneţe, cum este aceea a Văii Negrului, în Argeş, văzută în crepuscul: „Ar zice cineva că vede o câmpie gigantică ale cărei brazde sunt trâmbele de munţi ce îşi împreună marginile cu cerul şi ale căror rezoare sunt văile adânci şi negre în fundul cărora fierbe câte o gârlă la lucirea unei căutături a soarelui, sau la lina privire a lunei”.

Într-o asemenea cercetare arheologică, pe malul Dunării, nu departe de Zimnicea, Bolliac este condus de un arendaş local, „d. Vasile Theodoru, fratele vestitului rege al Abisiniei, poliglot şi voiajor neobosit”, de la care află probabil mai multe detalii despre aventurile atribuite acestui tânăr fugit de acasă despre care rudele erau încredinţate că a ajuns celebrul negus Theodoros, învins de britanici în 1868 şi ucis în luptele de la Magdala. Alecsandri află de această descoperire a lui Bolliac şi o ironizează în scrisoarea din 25 octombrie 1869 către Iacob Negruzzi, căruia îi transmite informaţia mai amplă decât se găseşte în sursa nepublicată încă, adică raportul asupra „excursiei arheologice” din anul 1869: „C. Bolliac a descoperit că Teodoros, regele Abisiniei, era român din satul Voevoda în districtul Teleorman, şi că se rudea cu Tudor Vladimirescu”¹. Este probabil că Alecsandri află detaliile respective printr-un intermediar, printr-o sursă orală deci incontrolabilă, pentru că în textul cunoscut al lui Bolliac nu e vorba de înrudirea cu Vladimirescu; după notele editorului din 1955, se pare de altfel că broşura cu data de apariţie 1869 nici n-a fost difuzată decât în 1871².

Ion Ghica află legenda din familie, căci Theodoros, fiul unei grecoaice din gospodăria părintelui său Tache Ghica, fusese fecior în casă şi tovarăşul său de joacă; el a crescut deschis la minte şi dornic de mai bine şi şi-a pus în gând să ajungă hagiu, să plece la Ierusalim, iar la un moment dat a dispărut fără veste. După multă vreme mama lui ar fi primit un răvaş în care îi scria că va ajunge mare şi va veni să o ia la el, dar bătrâna nu mai primeşte ştiri până la moarte. Această legendă i-o împărtăşeşte Ghica prietenului Alecsandri în una dintre „scrisorile” cunoscute, şi acesta o dă lui Negruzzi, care o publică în Convorbiri literare din octombrie 1883. Se pare că Alecsandri uitase de ironiile sale din 1869, pentru că scrisoarea lui care însoţea textul lui Ghica ia în serios originea românească a pretendentului, vorbind de „Teodoros de Abisinia, care a fost român”³. Asupra acestei chestiuni se pronunţă şi un cercetător britanic de la Addis Abeba care, după minuţioase investigaţii, confirmă bănuiala că pretendentul Theodoros, care s-a sinucis la Magdala, nu era român⁴. În locul unei legende arheologice locale, Bolliac culesese povestea unei călătorii imaginare: vremurile se schimbaseră.

Aceste cercetări, interesante în sine, au întotdeauna o parte introductivă în care autorul descrie drumul, contactul cu localnicii de care avea nevoie nu numai pentru culegerea unor legende autohtone, dintre care o parte se referă chiar la monumentele (cetăţi, construcţii civile, biserici) pe care veniseră să le cerceteze călătorii, ci şi pentru săpături şi colectarea de obiecte arheologice găsite de aceştia. Publicate în revistele vremii şi chiar în ziare, aceste materiale vor contribui la răspândirea cunoştinţelor practice legate de excursiile cu caracter ştiinţific şi totodată la stabilirea unui stil, a unui „protocol” al acestor prezentări, deci a unui început de tradiţie a călătoriilor prin ţară. Descoperirea unor obiecte preţioase în cursul acestor săpături sau întâmplător, de către ţărani care-şi lucrau pământul (aşa s-au găsit primele componente ale comorii numite „Cloşca cu puii de aur”), aduce între diversele categorii de călători şi pe căutătorii de comori.

Proza modernă beneficiază de răspândirea literaturii de călătorie şi de interesul cititorilor pentru ea deoarece facilitează nu numai abordarea unei diversităţi de lumi, de perspective, ci şi dezvoltarea unei componente importante a ei: descrierea. Esenţialmente morală, oferind cititorului exemple bune şi rele, pentru a fi urmate şi – respectiv – evitate, proza medievală este predominant epică, fără alte descrieri decât simplele numiri ale acţiunilor şi lucrurilor implicate în evoluţia eroilor: „După ce merse până la apusul soarelui, Don Quijote şi calul său, pe jumătate morţi de foame, erau atât de obosiţi încât abia se puteau ţine pe picioare. Privind în toate părţile ca să vadă vreun adăpost, el observă, nu departe de drumul pe care mergea, un han izolat care străluci în ochii săi ca o stea care avea să-l ducă spre portul salvării. Făcând calul să grăbească pasul, ajunse acolo la sfârşitul zilei”. Că postura de călător a eroului este favorabilă descrierii este evident în încercările prozatorilor noştri de la mijlocul secolului al XIX-lea, la Pantazi Ghica, de pildă, care, când începe nuvela sa O lacrimă a poetului Cârlova (1858) şi trebuie să prezinte scena peripeţiilor, oraşul Târgovişte, îl imaginează văzut de un călător care tocmai intră în el: „Cine nu cunoaşte Târgoviştea?… Călătorul care merge să o viziteze zăreşte din o depărtare de un cart de postă Chindia, ruinele palatelor domneşti, cupolele bisericelor, mitropolia şi Stelea care, cu aspectele lor dărăpănate, modeste şi melancolice, port încă sigiliul măririlor seculilor trecuţi…”. În definitiv, autorii noştri nu fac decât să repete pe cont propriu o experienţă pe care romancierii occidentali din secolele al XVII-lea şi al XVIII-lea au făcut-o la rândul lor, împrumutând din „poetica” relatărilor de călătorie exactitudinea descrierilor, aventurile atrăgătoare şi aparenţa de adevăr pur şi simplu „care au deschis calea unei concepţii noi despre povestire”⁵.

Spre deosebire de literatura propriu-zisă, literatura de călătorie nu găseşte de obicei cititori doar pentru anumite categorii ale sale, pentru anumite tipuri de călători sau destinaţii privilegiate. Ele există în subsidiar, desigur, dar amatorul caută în primul rând febra caracteristică, elementele-surpriză ce apar în orice călătorie, noutatea de care se izbeşte călătorul „său” şi felul în care face el faţă acestei părţi neprevăzute. Această realitate explică şi de ce povestirile de călătorie se apropie atât de mult, cel puţin pentru vârstele mai fragede, de romanele de aventuri a căror desfăşurare are loc, de cele mai multe ori, în întregime sau măcar parţial, într-o călătorie: Jules Verne este exemplul clasic, dar e departe de a fi singurul. De la Fenimore Cooper la Karl May şi Ian Fleming, cele mai multe asemenea aventuri extraordinare se desfăşoară în peisajul unor ţări exotice, puţin cunoscute sau chiar în timpul unor călătorii spre asemenea ţinte.

Dar dacă tineretul era, sau poate mai este, cucerit de asemenea călătorii, nu e mai puţin adevărat că şi oameni în toată firea, chiar dintre cei fără multă instrucţie, erau sensibili la frumuseţea locurilor, la caracterul dramatic al frumosului pe care peisajul îl dezvăluie inclusiv celui venit pentru scopuri mai terestre, mai lucrative. Există cel puţin un aventurier român care a conceput planul aproape suprarealist de a se îmbogăţi devenind plantator în Mozambic: ziaristul Ion Catina, care pleacă în 1900 spre Africa într-o aventură fără succes şi trimite încă de la început corespondenţe revistei Ziarul călătoriilor şi al întâmplărilor de pe mare şi uscat, unde apare nu numai receptivitatea faţă de spectacolul exuberant al unei naturi tropicale, ci şi caracterul livresc al admiraţiei sale, căci, ajuns în rada portului Diego Suarez, se simte obligat să trimită spre domeniul artei ca să poată sugera impresia copleşitoare, „colosală”, pe care o încearcă: „Unde este penelul care va putea zugrăvi, prinzând atâta frumuseţe, ca să o fixeze pe o pânză nemuritoare? Unde sunt marii pictori… care să rămâie încremeniţi în faţa acestui lux neauzit, nevisat, al veşmântului naturei din aceste locuri?”⁶.

Socoteala lui Catina nu era totuşi principial greşită; doar aplicarea ei nu fusese corectă, căci aventurierul nu avea nici stofa, nici mijloacele necesare pentru a exploata o plantaţie. Em. Creţulescu arăta deja în articolul citat, pe bună dreptate, că dezvoltarea relaţiilor comerciale este necesară ţării din motive economice. Ca material ilustrativ, el prezintă situaţia absurdă şi producătoare de cheltuieli inutile în care România importă cantităţi enorme de aromate, dar nu din ţările producătoare, ci din antrepozitele marilor porturi intermediare, în general europene: în 1873 s-au importat aromate din Anglia de 120.581 de lei, din Turcia de 24.322 de lei, iar din „alte ţări” (adică din cele de origine, probabil) doar de 1.458 de lei⁷.

Observaţia lui Creţulescu este reluată şi exemplificată mai larg de inginerul B.G. Assan într-o conferinţă din 1897 intitulată, foarte explicit, Le rôle de la Roumanie dans le mouvement commercial de l’Europe avec l’Asie, l’Afrique et l’Australie, căci „piperul noi îl cumpărăm la Londra, sacii fabricaţi la Calcutta şi Bombay ne vin prin Marsilia”, iar rezultatul acestui ocol este că „România face un comerţ enorm cu ţările tropicale, dar el trece neobservat în statisticile oficiale pentru că toate aceste materii coloniale pe care le consumă România trec şi au depozitele lor în porturi englezeşti, franceze, germane, pentru a ne reveni în cele din urmă, grevate de cheltuieli inutile”.

Nu trebuie să se înţeleagă că perspectiva economică asupra relaţiilor cu ţări îndepărtate acaparează, la sfârşitul secolului al XIX-lea, viziunea diverşilor călători sau cititori de călătorii, căci percepţia locurilor din perspectiva neobişnuitului, a grandiosului şi a frumosului nu lipseşte din aceste texte. Am mai vorbit despre neaşteptatul baudelairianism al unor versuri de Vasile Alecsandri care anticipează, ca să spun aşa, cu câţiva ani visul lui Baudelaire din L’invitation au voyage; el nu doar visează călătoria cu iubita, ci o şi realizează în şederea lor la Veneţia, care premerge finalului dramatic: „Songe à la douceur/ D’aller là-bas vivre ensemble!/ Aimer à loisir,/ Aimer et mourir/ Au pays qui te ressemble!”. În general însă, mai mulţi dintre călătorii noştri fructifică experienţa lor şi întâlnirile cu peisajele extraordinare din Orient pe care le celebrează în versuri dintre cele mai strălucitoare, Bolintineanu în târzia, dar puternica viziune din Conrad sau Macedonski în poveştile şi versificările ieşite din experienţa călătoriei sale la Pompeii şi Sorrento.

Chiar dacă la început poeţii şi oamenii cultivaţi în general sunt printre cei mai deschişi către noutăţile de ordin artistic pe care le întâlnesc şi se simt obligaţi să le menţioneze, ei nu sunt singurii şi poate nici cei mai citiţi. Compoziţia grupului din ce în ce mai larg de călători români care se apucă să-şi descrie călătoriile este foarte eterogenă încă de la început. Călătorii în străinătate lasă deseori notiţe doar ca parte secundară a aventurii lor, care are în general scopuri precise: tratamente medicale (Golescu), studiu (Asachi), anchete oficiale sau neoficiale despre diversele instituţii europene (Bariţ, Laurian, Filimon), misiuni diplomatice (Ralet). Alte călătorii selectate în acest volum sunt aşa-numitele călătorii de plăcere (N. Suţu, Alecsandri, Macedonski, Slavici), în vederea cunoaşterii unor locuri şi monumente renumite, iar altele au un interes ştiinţific, cum e cazul lui Emil Racoviţă, îmbarcat într-o expediţie de cercetare spre Polul Sud, care nu scapă ocazia de a face dovada unei sensibilităţi artistice speciale, pe care capacitatea de observare a cercetătorului o dezvoltă firesc, deşi el afectează „lipsa completă” a talentului descriptiv: „În adâncimea nesfârşită a văzduhului ceresc, albastrul se subţie în palide tonuri, iar între el şi întunecimea mişcătoare a valurilor mării se desfăşură alba privelişte a ţărilor muntoase sleite în zalea lor de gheaţă. Munţi uriaşi înalţă în aer piscuri ascuţite învălite în troiene sclipitoare, iar în poale poartă gheţari măreţi ce umplu văile cu masele lor străvezii şi pătrund în mare cu frunţi prăpăstioase brăzdate de albastru” etc.

Călătoriile înăuntrul ţării au, mai toate, un caracter declarat identitar, apăsând pe interesul naţional, de cunoaştere a ţării din care simt că sunt parte, precum şi a capitalei sale (ardelenii Cipariu, Vulcan, A.P. Alexi) sau de împlinire a datoriei de a o cunoaşte mai îndeaproape în locurile deja vestite, la munte (Gr. Alexandrescu, A.D. Xenopol, V. Mestugean), în zone de interes arheologic şi etnografic (Cezar Bolliac) sau în întregul ei, fie în proiecte generale (Vlahuţă), fie în serii de vizite în toate regiunile istorice româneşti şi la toate categoriile de locuitori (din nou Bolliac, T.T. Burada, interesat mai ales de zona Balcanilor şi populaţiile româneşti din regiune, sau N. Iorga, într-un program cu scop politic declarat, începând din 1902).

Din toate aceste precizări pare să reiasă ideea că orice călător este un povestitor înnăscut pentru că drumul, aventura lui, este o poveste care abia aşteaptă să fie povestită. Nu e chiar aşa şi vom vedea că există şi călători care manifestă reticenţă la acest prag. Dintre marii călători, a căror profesiune implică în chip natural o călătorie continuă şi cunoaşterea unor teritorii mereu noi, se poate cita antropologul Claude Lévi-Strauss, care scria la începutul cunoscutei sale Tristes Tropiques că multă vreme l-a reţinut „un fel de ruşine” să publice cartea, ca „să povestească în amănunt atâtea detalii fără importanţă”. După el, „aventura nu-şi are locul în profesiunea de etnograf; ea este doar o servitute care apasă asupra muncii utile cu greutatea săptămânilor sau lunilor pierdute pe drum”, care este mai degrabă „aspectul negativ al meseriei noastre”. Există şi în cultura noastră naturalişti şi etnografi care se pot identifica cu aceste idei, doctorul Ilarie Mitrea, de pildă, călător în Mexic şi în Indonezia, unde a rămas un sfert de secol şi a strâns importante colecţii de plante şi animale pe care le-a donat muzeelor din ţară, dar nu poate fi citat pentru că n-a scris nici un rând despre toate aceste peripeţii. În definitiv, nu altfel procedează marele istoric B.P. Hasdeu, care a călătorit mult încă de tânăr, cu familia risipită peste mai multe hotare, dar care n-a lăsat mai nimic din ceea ce ar fi putut să fie relatări despre drumurile sale prin lume. Spre deosebire de Iorga, alt mare istoric cu care are în comun pasiunea pentru documentul concret, Hasdeu nu dă nici o atenţie căilor, locurilor şi chiar oamenilor din drumul spre ţinta sa ultimă; chiar în ceea ce părea să fie o asemenea expunere, marcând circumstanţele trecătoare ale neabătutei căutări de noi şi noi izvoare („La Pesta şi la Belgrad” sau „Dare de seamă despre o escursiune ştiinţifică în Transilvania”, ambele în Columna lui Traian din 1871 şi 1874), nu există nici un element concret referitor la călătorie! Sau există, în urma insinuărilor răuvoitoare privind provenienţa fondurilor pentru călătoria la Pesta, răspunsul că aceasta a fost posibilă datorită unui amic „carele mi-a procurat bilete de vapor gratis”.

Este privilegiul istoricilor din generaţia următoare celei a lui Hasdeu să pună în evidenţă relaţia structurală dintre istorie şi geografie, mai ales geografia aplicată a călătoriilor. O face Iorga, desigur, dar de spus o spune mai lapidar Vasile Pârvan, care ne învaţă că frumuseţea caracteristică a locurilor nu face decât să exprime semnificaţia lor istorică (Ţara de Apus, de pildă⁸, un fel de poem în proză din 1923) tocmai pentru a ne face să înţelegem ce poate pierde călătorul opac sau indiferent la peisajul prin care trece. E vorba mai ales despre locurile datorită cărora, trecând prin geografia ţării, trecem inevitabil şi prin istoria sa, repetând mereu, în fiecare dintre noi, procesul formării identităţii noastre naţionale.

Tot acest ocol nu vrea decât să arate cititorului că literatura noastră de călătorie, cu care începe de fapt literatura română modernă, este ceva mai mult decât pare să fie: oglindă subiectivă asupra lumii văzute prin ochii unor călători, aceste note construiesc treptat o punte între noi şi cei pe care predecesorii noştri i-au luat ca model şi partener de drum.

Mircea Anghelescu

1. V. Alecsandri, Opere, vol. IX, Corespondenţă, ediţie îngrijită de Marta Anineanu, Minerva, Bucureşti, 1982, p. 400.

2. Cezar Bolliac, Opere, vol. II, ediţie, note şi bibliografie de Andrei Rusu, ESPLA, Bucureşti, 1955, p. 229. Nota editorului la p. 344.

3. Ion Ghica, Opere, vol. I, ediţie îngrijită de I. Roman, Editura pentru Literatură, Bucureşti, 1967, p. 513.

4. Richard Pankhurst, „The Problem of Ion Ghica’s «Teodoros»: a Romanian in Ethiopia?”, Synthesis, II, 1975, pp. 135-154.

5. Jacques Chupeau, „Les récits de voyages aux lisières du roman”, Revue d’histoire littéraire de la France, nr. 3-4, 1977, p. 541.

6. I. Catina, De pe alt tărâm, Bucureşti, 1908, p. 101.

7. „România considerată din punctul de vedere fizic, administrativ şi economic”, Buletinul Societăţii Geografice, I, 1876, pp. 39-40, respectiv 47.

8. V. Pârvan, „Ţara de Apus”, Cele trei Crişuri, IV, nr. 8.

Notă asupra ediţiei

Antologia de faţă cuprinde texte scrise într-un lung interval de timp, de aproape un secol, cu schimbări esenţiale în sistemele de ortografie sau de învăţare a limbii, de către autori foarte diverşi ca profesiune, nivel de pregătire sau experienţă a scrisului. Fragmentele din scrierile celor patruzeci şi trei de autori incluse în acest volum au fost alese tocmai pentru a ilustra diversitatea persoanelor care au călătorit, de plăcere sau în misiuni oficiale, şi de asemenea pentru a oferi informaţii cu privire la detaliile acestor călătorii, ajutându-ne să vedem ce însemna călătoria pentru ei. Ele intenţionează să fie şi o lectură plăcută pentru amatorii de călătorii, făcute sau povestite, şi un document util pentru studiile de istorie a culturii noastre, urmărind lărgirea orizontului geografic şi multiplicarea relaţiilor internaţionale prin intermediul iniţiativelor particulare. Având a face cu o asemenea mulţime de autori, cu diferite sisteme ortografice şi o experienţă diferită a scrisului, se impun câteva lămuriri despre principiile transcrierii textelor lor, care urmăresc să-l pună pe cititor în contact cu aşa-numita „limbă a textului” sau a scriitorului, adică aşa cum ar fi rostit-o autorul respectiv.

Ca regulă generală, am încercat să păstrez particularităţile limbii fiecărui autor când nu este vorba, cum spuneam, de simple grafii. Am păstrat deci expresia scrisă a pronunţărilor dialectale (de exemplu, pretin, durmit, a videa), dar şi cuvintele dialectale pe care limba literară nu le cunoaşte (de exemplu, am mas, adică „am poposit”, sminteală, adică „greşeală”, verdunc, adică „verzui”) şi, tot aşa, forma caracteristică a împrumuturilor lexicale pe care, când a fost necesar, le-am explicat în note. Am păstrat, de pildă, neologisme „vechi”, ieşite din uz pentru că a ieşit de mult din uz chiar obiectul pe care îl numesc, precum fiacher (luat din germană), respectiv fiacru (luat din franceză) pentru „trăsură de piaţă” sau leghioane/legioane pentru ceea ce astăzi numim „legiuni”; în mai multe cazuri, nu am mai explicat în notă aceste cuvinte pentru că le-am considerat uşor de recunoscut sub ambele forme.

Aceeaşi concepţie despre transcrierea textelor cu cât mai puţine alterări ale limbii originalului m-a făcut să păstrez textul original şi deci limba fragmentului ales din cartea lui Ion Codru-Drăguşanu, Peregrinul transelvan sau Epistole scrise din ţări străine unui amic în patrie, pe care nici unul dintre editorii de până astăzi – urmând exemplul primei ediţii din 1910, făcută sub autoritatea lui N. Iorga – n-a îndrăznit să-l dea ca atare. Aceştia, începând cu tipograful lui Iorga, n-au explicat termenii consideraţi „dificili”, ci au înlocuit în text cu termeni uzuali cuvintele care li s-au părut ininteligibile, forme latinizate, cuvinte străine sau creaţii proprii ale autorului pe care le-au citat uneori, în notă, în forma în care le-a scris Codru-Drăguşanu. Justificarea dată atunci de Iorga, care credea că limba nu acceptă această invazie de termeni abstracţi, termeni „tehnici” şi latinisme şi că cititorii nu vor înţelege textul, nu mai este valabilă, după părerea mea – şi nu doar a mea. În suta de ani care a trecut de la apariţia „scrisorilor” lui Codru-Drăguşanu, limba română s-a „reromanizat” (cuvintele de alte origini au fost înlocuite sau dublate de sinonime de origine latină), iar nivelul de instrucţie al populaţiei a crescut considerabil şi permite în general urmărirea şi înţelegerea unui text chiar împănat cu termeni savanţi, de specialitate sau metaforici. Ei dau în bună parte savoarea specială a unui text în care termenii şi expresiile dialectale se amestecă armonios cu citate în germană, latină şi formaţii savante de aceeaşi origine.

Dorinţa de a respecta limba autorilor m-a făcut să păstrez în textele selectate dublete de tipul aici/aci, duminecă/duminică etc., după cum am păstrat formele vechi ale unor nume geografice, în special de oraşe şi de ţări: Brisela pentru Bruxelles, Colonia pentru Köln ş.a. Tot aşa, nu am corectat sau atras atenţia asupra unor forme alterate ale cuvintelor cunoscute, ştenă, de pildă, pentru „scenă” la Cipariu, autor la care sunt posibile cele mai neobişnuite împerecheri de cuvinte, alăturând un neologism consolidat mult mai târziu şi un termen popular: „biserică veche, adevărat, însă renovată şi spoită deasupra uşii, unde deobşte se află inscripţiile”.

De asemenea, am păstrat textul autorilor care îşi explică singuri neologismele şi n-am mai dat nota explicativă pentru că interesează în cel mai înalt grad echivalentul dat de autor şi nu înţelesul general, din dicţionar, pe care îl poate găsi orice cititor. Aşa procedează Asachi, care pune în text „relicviile (rămăşiţuri)” sau „abate (călugăr italian)”, Ralet, la care găsim „ghecimek (ciubuc în bucăţi)” sau „şiricuri pentru drugi”, sau legionarul S. Schiffer, care scrie senin „biserică chineză (pagodă)”; am păstrat echivalarea dată de autor, fără a o mai corecta. La fel, n-am considerat necesar să explic calcuri precum drum ferecat sau drumul-de-fier pentru „cale ferată”, pentru că şi ele sunt accesibile oricărui cititor. Cititorul va mai vedea cum uneori explicaţiile date de autori se întâlnesc, permiţând generalizări: pentru Dimitrie Ralet, cuvântul lascar e sinonim cu zuav (soldat din trupele franceze, originar din Kabilia), iar pentru Schiffer din Legiunea Străină, aflat în Mauritius, în Oceanul Indian, lascari se traduce prin soldaţi „de origină din Singapore şi Colombo”. Cititorul înţelege de aici că, în limba franceză, lascar e un cuvânt care înseamnă în general un soldat plătit, un mercenar, indiferent de unde ar veni el, fără să mai caute în dicţionare pentru a afla că e vorba de un cuvânt persan care înseamnă soldat, dar a devenit sinonim cu „aventurier, capabil de orice”.

Am introdus unificări în grafia unor date (am păstrat exprimarea anilor numai cu cifre), am uniformizat felul în care erau scrise numeralele, păstrând însă scrierea lor uneori cu cifre, alteori cu litere, conform unei uzanţe mai degrabă decât unei norme – de pildă, 1848, dar patrusprezece –, şi am completat prescurtările care nu transpun o regulă acceptată, dacă ele nu pot să ducă la confuzii: am completat, de exemplu, coresp. partic. în corespondenţa particulară şi am păstrat prescurtările intrate în uz precum sf. pentru sfântul, dl. pentru domnul ş.a.m.d.

În anumite domenii am avut nevoie de avizul şi de colaborarea unor colegi aflaţi la vârful specializărilor respective. Este o plăcută datorie să-i numesc şi să le mulţumesc aici: prof. Francisca Băltăceanu, pentru chestiuni de filologie biblică, prof. Ioana Costa, pentru problemele de filologie latină, în special referitoare la textul lui A.T. Laurian, amândouă de la Universitatea din Bucureşti, şi colegului Héctor Barca, de la Universitatea Complutense din Madrid, care mi-a lămurit sensul câtorva termeni utilizaţi în spaniola sud-americană. De asemenea, am primit sprijinul consistent al colegilor de la Biblioteca Facultăţii de Litere, de la Biblioteca Centrală Universitară din Bucureşti şi Biblioteca Academiei, precum şi de la Biblioteca Naţională a României, care mi-au înlesnit consultarea unor cărţi, colecţii de periodice sau manuscrise necesare în această căutare fără sfârşit care este încercarea de a publica o ediţie de texte cât mai corectă şi informată; le mulţumesc tuturor. Mă simt obligat să mulţumesc şi Bibliotecii Centrale Universitare „Lucian Blaga” din Cluj-Napoca, a cărei bibliotecă digitală de carte veche şi reviste am utilizat-o cu mare folos şi minimă cheltuială de timp, precum şi Editurii Polirom, care continuă să încurajeze şi să publice cărţi precum cea de faţă.

Mircea Anghelescu

Dinicu Golescu

Veneţiia

Oraş mare, vechiu, zidit de ani o mie şi trei sute; şi tot oraşul în mare, având, în loc de uliţe, 530 canaluri şi în loc de cară şi caleşci mulţime de luntri, a cărora lungimea este cinci stânjini şi lăţimea la mijloc de un stânjin, unde au şi un acoperiş întocmai ca coşul de carâtă pe care, când vor, îl râdică. Aceste luntrii, când au să meargă afară din oraş, râdică şi pânze; carele, fiind foarte multe, stau pe la multe locuri şi care, unde voieşte să meargă, tocmeşte şi îş împlineşte trebuinţa, întocmai cum sânt pe la alte oraşe fiacările. Asupra acestor canaluri sunt 360 poduri de piatră, boltite, pe supt care trec slobod luntrile.

Casele pe afară nu sunt frumos împodobite, după obiceiul arhitectonicesc de acuma, ci în feliurimi de făpturi din vechime, care frumuseţea ş-au pierdut-o; dar urmele să cunosc. Să cunoaşte că au fost acest oraş un ce deosibit, să cunoaşte că au lăcuit într-însul oameni mari şi că odată au dat pravilă în toată Evropa. Aci vede cinevaş feliurime de izvoade de zidiri, vede mulţime statue, încât poate zice omul că fieşcare casă este o bucată de antică, pentru care aleargă oamenii prin ţări, spre a le găsi şi a le vedea în odăi; dar toate acestea au plecat spre o aşa dărăpănare, încât poate sămui acest oraş cu un om trecut de o sută ani pe carele, după ce l-au lăsat toate puterile şi să află întru aşa proastă stare, stă lângă el şi un tânăr voinic şi frumos carele priveşte cum, din zi în zi, să dea bătrânului brânci în râpă.

Dar cu toate acestea, cum am mai zis, din cele ce vede, fieşcine poate judeca că au fost odată vreme când n-au mai fost alt oraş mai frumos, mai în putere şi mai luminos. Căci la fieşcare pas ce face omul, vede lucruri ce au fost săvârşite cu mari cheltuieli, cum Piaţa sfântului Marcu, care este destul de mare, a căriia trei părţi sânt tot zidiri de case, unde pe acea vreme lăcuia toţi duchii care era cei mai mari ai sinatului. Aceste trei părţi de zidiri îş au feţile despre piaţă pe stâlpi, în rândul cel de jos; între odăi şi între stâlpi sânt uliţe slobode de picior, late de doi stânjini, pardosite cu lespezi de piatră. În toate odăile de jos ce să coprind întru acestea, trei părţi ale pieţii sânt prăvălii care vând mărfurile cele mai scumpe şi mulţime de lostării – de nu va fi minciună, cum mi-au spus, că sânt peste o sută – unde dau toate feliurimile de băuturi, având înaintea uşilor meşcioare şi scaune. Acea piaţă şi acele trei uliţe sânt pline de oameni, de şăzători şi trecători, unde citesc gazeturi, dau şi priimesc scrisori şi oricare îş săvârşeşte orice treabă, şi mai vârtos seara, când sânt toate aceste locuri luminoase având, bez felinarele oraşului, şi fieşcare prăvălie şi lostărie câte doauă-trei lumânări.

La cea de a patrulea parte şi cap pieţii este biserica sfântului Marcu; şi înaintea uşilor bisericii sânt trei stâlpi foarte nalţi, care mărturisesc biruinţa când au stăpânit veneţianii Chipru, Criti şi Moreia. La stânga, într-o zidire naltă, un ceasornic; deasupra ceasornicului este o scobitură în zid, întru care este Maica Preacesta întrupată şi poleită cu aur. La dreapta şi la stânga, doao uşi, iarăş poleite, şi de la una până la alta, balcon de fier. În ziua sărbătorii Înălţării, după ce bate ceasul dintâi, să deşchide uşa cea din dreapta, din care iese un înger, iarăş întrupat şi tot poleit, şi prin balcon mergând până înaintea Maichii Precistii, unde stă, şi după ce să pleacă, râdică o trâmbiţă cu care strigă de trei ori; apoi, iarăş plecându-să, merge spre uşa din stânga unde, apropiindu-să, să dăşchide şi intră îngerul. Atunci, din uşa cea din dreapta, ies acei trei vrăjitori, iar întrupaţi şi poleiţi, cu darurile ce aduc către Maica Preacesta care, iarăş stând şi plecându-să, urmează după înger şi intrând prin uşa d-a stânga, să şi închid amândoao. Acest lucru să urmează din ziua sărbătorii 15 zile, de câte ori bat ceasurile; şi apoi, la viitorii ani, iar la acea sărbătoare urmează aşijderea, iar în ceialantă vreme rămâne numai ceasornicul în lucrare. Şi tocmai în vârful aceştii zidiri făr’ de învăliş este clopotul ceasornicului unde, de amândoauă părţile, stau doi draci mari de aramă care ţin ciocane în mână şi bat ceasurile.

Iar la dreapta este o clopotniţă mai naltă de 25 stânjini. Cum şi ale bisericii de mirare luminoase lucruri, le sfârşesc numai cu o descriere, adecă că toţi sfinţii şi toate câte să obicinuiesc de a să zugrăvi întru o biserică, în loc să fie zugrăvite, sânt lucrate toate mozaic, cum şi locul ce rămâne de la un sfânt şi până la altul, iarăşi mozaic poleit cu aur. Şi pardoseala bisericii, cu bucăţi de pietrii mari şi mărunte făcute flori, ca un chip de mozaic. Şi deasupra uşii cei de la mijloc sunt patru cai tornaţi dintr-o amestecătură de metaluri, ce până în zioa de astăzi nu pot afla oamenii materialuri din care s-au făcut. Faţa le este foarte puţin verde, împătrită decât verdele albastru şi înzecită ca aurul, dar aceste feţe nu deosibite, ci amestecate, cum se vede faţa unor bucăţi de maldehi, ce sânt în doao feţe.

La căpătâiul aceştii mari pieţi, la mâna dreaptă, să împreună un cap de altă piaţă, al căruia celalant cap să isprăveşte în marginea mării. La dreapta aceştii pieţi, iar sânt mari zidiri cu stâlpi şi cu uliţe între odăi, carele să ţin tot una de zidirile pieţii celei mari. Iar la stânga este o mare zidire unde pe acea veche vreme lăcuia cel mai mare doju, otcârmuitoriul Veneţiii, şi acuma au bibliotică şi alte multe lucruri de mare preţ. A aceştii zidiri meşteşugul, frumuseţea şi neobicinuita podoabă pe vremea de acuma sânt vrednice de vedere, mai vârtos o scară boltită, a căriia boltă este de lespezi de marmură, cu mulţime mici statue şi feliurimi de flori şi ştocaturi arhitectoniceşti, toate de marmură şi aşa atârnate încât socoteşte omul că o să cază; şi toate acelea scosuri lucrate în aur. Întru o sală mare, pe un pat, pus jeţul dojii, şi împrejurul a toatii săli, trei rânduri de jeţuri pentru cei duchi şi pentru oamenii cei străini ce să trimetea de la alte împărăţii să vorbească pentru pricinile ce avea între ei. Păreţii aceştii săli, împodobiţi cu cadre mari de trei şi patru stânjini, întru care să coprindea acele trimise persoane şi toată ţerimoniia ce să coprindea de persoanele cele pământeşti. Altă sală, cu multe lucruri din vechime, foarte scumpe, cum multe statue de marmură de deosibite persoane, din care cele ce am însemnat sânt: statua lui Odiseu, a Chivelii, a Athanaliii, a Artemidii, a Afroditii, hrăpirea lui Ganimid, împreunarea lui Zefs cu Lida, înjunghiere de vită spre jărtfă şi alte multe, tot de marmură. Cadre întru care se arată mii de oameni, cum războiul ce s-au făcut la Nafpactu, unde s-au socotit împotriva unui om 35, cum am zice la o mie, treizecişicinci de mii; şi că cei puţini s-au hotărât ca negreşit, sau să câştige bătaia, sau nici unul să nu scape cu viaţă, de aceea cei puţini au câştigat, iar cei mulţi s-au biruit, ca nişte oameni trimişi în silă. Cum şi o icoană întru care să coprinde raiul, şi în alta, robirea Moreii, pe care o au zugrăvită în chip de muiare legată cu lanţuri şi otcârmuitorul ostăşesc o dă în mâna şi stăpânirea Veneţiii, fiind şi ea zugrăvită iar în chip muieresc, stând în jeţul împărătesc, şi alte multe asemenea zugrăveli. Apoi alte odăi cu cărţi, din care cele mai deosibite sânt manuscripturi.

Dintru această de al doilea piaţă, să împreună un drum lung ca de un ceas şi foarte lat, pe la unile locuri şi de zece stânjini, parodosit tot cu lespezi de piatră, având la mâna stângă împreunate zidiri de case, iar la mâna dreaptă marginea mării, cu multe corăbii şi luntrii. La sfârşitul acestui drum este o grădină foarte frumoasă, slobodă pentru toată obştea oraşului, unde zic că au fost o mănăstire cu mulţi călugări, pe care văzându-i Bonaparte, i-au întrebat ce lucru muncesc spre folosul obştii. Şi sfinţiia lor răspunzând că nici o meserie nu au, ci numai sânt rugători cătră Dumnezeu, au poruncit de a-i goni pe toţi, să meargă spre muncă şi acel loc să rămâie pe seama oraşului, ca să-ş reverse bunătatea la toată obştea.

S-au întâmplat zi când am văzut tot acest drum, cu amândoao pieţile ce să împreună, plin de oameni, lanţ ţiindu-se unul după altul; şi la întoarcere, fiind noapte, şi mai frumos, fiind tot drumul luminat şi toate acele prăvălii, în lungimea acelui drum, deschise şi luminate. Iar întru acea mare piaţă nu mai mergea nimeni unde vrea, ci unde norodul îl îmbrâncea, unde cânta şi muzica cea ostăşească, şi tot acel lanţ de oameni aciia să îmbulzea.

Are şi o tarsana foarte mare, unde să lucrează corăbii, luntrii din nou, şi altele vechi să prefac; unde zic că să află în lucru, zi cu zi, peste cinci sute oameni. Aci lăcuiesc şi mulţi ostaşi. Sânt şi multe odăi, cu adunare de arme şi de multe alte lucruri din vechime, cum şi în Viena, unde să află chiar coiful acelui numit Atilla. Acest oraş, fiind tot zidit în mare, nu are nici un loc pentru a da cele trebuincioase spre hrana oroşanilor, dar nu numai că nu lipseşte nimic din cele ce sânt printr-alte oraşe, ci poci zice că sânt şi mai cu prisos decât într-alte părţi, aducându-să cu înlesnire de prin prejuratele sate toate feliurimile de verdeţuri, legumi, poame, păsări, care după ce să vând în multe locuri hotărâte, umblă şi mulţi oameni pe drumuri cu coşuri pline, până şi cu găini, raţe, gâşte, toate jumulite, strigându-le pe dinaintea ferestrilor, nelipsind nici una din câte am numit la Trieşti, şi mai vârtos şi cu prisos, căci norodul este mai mult decât la Trieşti, ajungând în număr de o sută mii. […]

Gh. Asachi

Estract din călătoria unui moldovan la Roma

Acea de căpitenie ţântire a călătoriei mele în Italia zăcea acuma aproape de mine când, la 7 iuni 1807, am sosit la Bacano, în depărtare de două poşte de acea capitală. Acela carile din tinereţe s-au adăpat de învăţăturile clasice a elinilor şi a romanilor cunoaşte simţirile unui sfinţit respect pentru toate relicviile (rămăşiţuri) acestor mari naţii. Apropierea de străvechea doamnă a lumei, de aceea de unde derază fiinţa şi numele românilor au aprins în inima me o nerostită nerăbdare. Cu toate că era acuma întuneric, am putut încă discoperi de pe o culme şăsul în care să înălţa ca un munte biserica Sf. Petru. A doua zi, soarele mi-au răsărit în şes la râul Tibru, lângă podul numit Ponte Molo (Emilio), unde la 27 oct., an 312 după Hs., împăratul Constantin au biruit pe împăratul Maxenţius cu agiutoriul sf. Cruci, carea i s-au arătat în ceri cu înscrisul „Prin acest semn vei birui!” şi care au statornicit domnia sf. Relighii hristiane. Ţara împregiurul Romii, numită Patrimonio di st. Pietro (clironomia sf. Petru) poartă semnile unui vulcan stâns şi este acea mai nesănătoasă, nelucrată şi sălbatică, încât mormântul a cruntului tiran Nero, ce să află aice, nu se putu aşăza la un loc mai potrivit.

La această punte antică să uneşte drumul, asemene antic, numit via Flaminia, făcut la anul 196 înaintea lui Hs. de consulul Flaminius şi care de atunce este pardosit cu mari lespezi în formă pentagonică, care drum venind de la Romagnia, trece pe la Roma pân la Brindizi, dincolo de Neapole. Călătorind în linie dreaptă pe această cale un milio italian (trei la un ceas), am intrat în Roma prin măreaţa poartă numită Del popolo, a poporului.

Ce asemănare de întâmplări! Porţile Romei să păzesc astăzi de soldaţi gali, ca cu 2.200 ani mai nainte. Atunce Brenus încungiurasă pe Capitolul, unde au fost scăpat cele sfinte a Romei, acum Napoleon ţâne închis pe papa în Cvirinale. Oare şi soarta lor va sămăna?

Ce sâmţiri, ce reflexii să îndeasă în inima şi cugetul meu, Doamne! Acesta este teatrul pe care firea omenească au înfăţoşat toate câte au fost în stare a produce în lume, pe cetăţenii cii mai îmbunătăţiţi, pe iroii cii mai străluciţi şi pe cii mai crunţi tirani! Aice aerul răsuna de cuvintele lui Ţiţero, de versurile lui Virghil şi a lui Oraţius şi de sunetul biruitorilor carii ducea în a lor triamv pe împăraţi. Aceasta este poarta pe unde leghioanele romane au ieşit cu Traian întru concinarea Daciii. Poate că, de la epoha de când întâmplările au dispărţit pe români de maica lor Roma, poate că eu sânt acel întâi român carile calc această strămoşească cale! Dar, cu bună seamă, cel întâi sânt carile întru cunoştinţa unei datornice ammirări (simţiri de mirare) de la gura Istrului (Dunării) călătoresc la gura Tibrului spre a depune un neputincios tribut de respect şi între ruinile (surpări) măreţe, care răsuflă atâtea învăţături, doresc aduna oarecare seminţe spre a le semăna pe câmpiile patriii mele!

Eu călătoream în compania unui abate (călugăr italian) şi a unui zugrav; tustrii eram întâia dată în Roma. Abatele dorea să mergem mai nainte la biserica Sf. Petru, artistul voia să vedem îndată palatul Vatican, unde sânt zugrăvelile lui Rafael. Eu am propus de a-i duce încă astăzi la acele locuri, fără cicerone, dacă vor voi începe vizitile cu Colona lui Traian. Economia ce urmează din scutirea unui bun cicerone, adecă călăuz învăţat, căruia trebui a da pe zi măcar două colonate (carboave), au îndemnat pe companionii mei de a priimi a mea propunere. Aşadar eu, carile la Florenţa încă mă pregăteam cu planul şi descrierea Romei şi carile aveam toată mintea plină de Roma, făcându-mă cicerone, am păşit înainte şi ii după mine.

Între muntele Cvirinale şi Capitolul (carile au fost Sionul romanilor) să înalţă Colona lui Traian. Iată, o privesc şi cugetez! Spre lămurită înţălegere, să încep istorisirea mai de nainte. Dacii să făcusă aşa de înfricoşaţi încât Domitian, spre a rămânea în pace, la 99 de la Hs. încheiasă ruşinosul tratat prin care li plătea un tribut. Asemine îngiosire n-au putut suferi Traian carile, în vârstă de 45 ani, s-au ales împărat la Roma în anul 98 de la Hs. Acest mare prinţip au poroncit a să adăogi cătră rugăciunile publice ce să făcea pentru dânsul ca zeii să-l păstreze cât va priveghea asupra fericirii patriii şi să-l părăsască de va face lucru vătămători patriii. El carile, încredinţând spatariului său sabia, i-au zis: „Cu această armă apără-mă, de voi domni drept, ucide-mă, de nu voi fi bun!”. Carile, după zicerea lui Plinius, avea prietini pentru că însuş era prieten, carile în tot cursul vieţii sale au dat cele mai vie dovezi de virtute, înţelepciune şi dreptate. Traian iubea foarte mult războiul, în a căruia sân s-au şi crescut; drept aceea, n-au întârziet a face cuviincioasele pregătiri pentru expediţie asupra dacilor.

Toamna anului 100 au pornit de la Roma. Cu nespuse ostenele, arhitectul şi inginerul Apolodor au făcut al doilea pod pe Dunăre, în Ţara Românească, având 21 arcuri boltite de piatră şi lung fiind 2.695 palme. Pe acesta trecând Traian cu 60.000 ostaşi între care 10.000 pretoriani (gvardie), prin şăsurile Ţării Româneşti, au străbătut munţii pân la Carasebeş, unde s-au unit cu altă oaste, trecută pe la gura lui Cerneţ. După multe bătălii partnice, în care numărul răniţilor romani au fost atât de mare încât Traian a sa mantie au rupt-o pentru învălituri, într-o generalnică bătălie de tot s-au învins dacii şi Decebal, craiul lor, nevoind a trăi mai mult, s-au ucis, capitala Ţarmighetuza s-au luat cu asalt şi, după cinci ani de crunt război, Dacia s-au făcut provinţie romană, iar la 107 s-au împoporat cu colonii aduse de la Italia, din toate clasuri, care avea să siguripsească Romei această nouă posesie. […]

Acea mai mare frumusaţă a colonei este istoria faptelor lui Traian, săpate pe dinafară a colonei, tot în forma spirală, în asemănarea scării dinlăuntru. Începând de gios până în sus, să văd 2.500 figuri săpate în ba-rilef; figurile, înalte de 2½ palme acele de la vârf sânt mai lămurit săpate. Începând de la trecerea Dunării, să vede istorisirea expediţiei în Dacia, marşuri, arme, pojâjii militare, atacuri a romanilor, cetăţuile, armele, straile, munţii dacienilor şi toate epizoadele unui asemene război, încât acest lucru este cel mai adevărat portret a lucrărilor romane, şi românul cu plăcere cunoaşte aice unile din deprinderi şi costiumuri daciane care s-au păstrat în a sa patrie. Frumseţa săpăturii acestui lucru este deopotrivă cu a Partenonului de la Atena şi vrednic de un Fidias, încât au fost de model lui Rafael şi Michel-Angelo, ce sânt acii întâi artişti în lume.

Din pricina surpărilor urmate aice în curs de atâte veacuri, Roma este acoperită cu moluz ca la 13 palme, încât spre a să afla pardosala cea veche să cuvine săpa pe atâta. De asemine, şi piedestalul colonii au fost îngropat pân la 1590, când papa Sixt V au poroncit a să dizgropa pin pregiurul ei, dar Napoleon au orânduit acum a să strica şi toate casile ce acoperea privala colonei.

Forum lui Traian era împodobit de multe strălucite zidiri […] Traian n-au văzut săvârşită colona ce l-au făcut trainic! […] vrednic de mirare lucru este că atâte alte monumenturi precum mausoleul lui August, a lui Adrian, Termile lui Caracala şi altile, zidite cu o tărie de a să putea lupta cu timpul, abia înfăţoşază astăz o idee de ceea ce au fost, când această colonă, precum se vede, prin a ei formă delicată, supusă întâmplărilor, s-au păstrat deplin, spre mirarea lumei. Papa Sixtus V au pus, în locul statuei lui Traian, chipul Sf. Petru, carile este şi astăz. […]

La privirea de atâtea nenumărate frumuseţe, zugrăvele, mozaicuri, coloane, auriri şi mărire stă omul în mirare şi nedumerire pe care obiect să ţintească mai cu samă ochiul, încotro mai întăi să îndrepte pasul. Dar oare ce lumini nenumărate, chiar ca stelile din sânul nopţii, lucesc pe paveaua înaintea altariului de căpitenie? 100 candele de aur ard zi şi noapte deasupra mormântului sf. Petru, aşăzat supt acest altar. Pe gemenă scară de profir şi pietre preţioase îmbrăcate, mă cobor către acest loc sfinţit, unde să află pe înaurite pavele prinţipii apost. Sf. Petru şi Pavel, cungiuraţi de candele de aur. Pe cât ţine biserica Sf. Petru piste pământ, pe atât să întind grotile (hrube) în care petrecea în evlavie cii întâi creştini. Înălţimea acestei biserici subpământene este de 16 palme, şi aice să văd mormânturile de papi, împăraţi şi oasele credincioşilor ce au pătimit martirie sub crudul tiran Neron.

Ieşind de aice la lumina zilei, ochiul să pare întunecat şi obosit de cele văzute, dar câte-i mai rămân a să videa! […] Deşi obosit de umblare şi mirare, totuş cu neputinţă este a lăsa biserica fără a să sui mai întâi pe vârful ei. Deci nu ca pe scară, ce ca pe un drum făcut ca o şosea, pe unde să suie uneori şi vite încărcate cu instrumenturi şi materiale de zidire, ne-am suit deasupra bisericii sus pardosite cu marmoră. […] De aice, ochiul pluteşte asupra Romei cei vechi şi acei nouă, precum şi a încungiurărilor ei, pân unde luciul mării spre apus să mărgineşte cu ceriul, iar spre răsărit, unde coamele munţilor Apenini să par din depărtare alcătuind un ogor arat de urieşi.

Dar cugetului câte rămân încă de luat aminte! Roma samănă astăz cu o bătrână fiinţă ce au vieţuit o mie de ani în frumsaţă, în putere şi strălucire; agiungând apoi la bătrâneţe, s-au dedat evlaviii, ca unul singur mijloc de mântuire! Dar să ne coborâm de pe acest punct, pre înălţat, spre a ni înturna cătră cercetarea altor minuni.