Albert Camus, Actuelles; Actuelles II; Actuelles III

ACTUELLES

Copyright © Éditions Gallimard, Paris, 1950

All rights reserved

ACTUELLES II

Copyright © Éditions Gallimard, Paris, 1953

All rights reserved

ACTUELLES III

Copyright © Éditions Gallimard, Paris, 1958

All rights reserved

© 2019 by Editura POLIROM, pentru traducerea 

în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-8078-8

ISBN PDF: 978-973-46-8079-5

ISBN print: 978-973-46-7987-4

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: © Guliver/Getty Images – Loomis Dean/The LIFE Picture Collection

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ALBERT CAMUS (1913-1960), romancier, dramaturg şi filosof francez născut în Algeria, a absolvit Universitatea din Alger şi a fost cîţiva ani jurnalist la Alger républicain. În timpul celui de-al Doilea Război Mondial a fost membru al Rezistenţei franceze şi editor al ziarului clandestin Combat. După război a colaborat constant la publicaţii prestigioase din Franţa, fiind una dintre vocile cele mai influente ale stîngii democrate. Tot în această perioadă a publicat o serie de romane şi eseuri filosofice cu un impact persistent, printre care Străinul (1942), Mitul lui Sisif (1942), Ciuma (1947), Căderea (1956), Exilul şi împărăţia (1957). În 1957, la doar 44 de ani, Albert Camus a primit Premiul Nobel pentru Literatură. În 2018, Editura Polirom a inaugurat Seria de autor Albert Camus, din care, pînă în prezent, au apărut Străinul, Ciuma, Exilul şi împărăţia, Faţa şi reversul, Nunta, Vara şi Moartea fericită.

Notă asupra ediţiei

Au fost traduse acum pentru prima dată în limba română textele politice – editoriale şi alte articole, interviuri, conferinţe şi cîteva prefeţe – pe care Albert Camus însuşi le-a selectat şi le-a ordonat pentru republicarea în volum, organizîndu-le în trei antologii de Actuale, care au apărut în 1950, 1953 şi 1958. Ele reprezintă doar o mică parte din totalitatea articolelor politice sau pe teme de actualitate culturală şi literară pe care Camus le-a publicat în timpul vieţii, pentru că jurnalismul şi întîlnirile frecvente cu publicul, atît în Franţa, cît şi în străinătate, au fost constante ale activităţii sale, iar creaţia sa literară şi filosofică nu poate fi despărţită de ele, nici deplin înţeleasă în afara lor.

Titlul Actuale nu s-a impus de la sine, ci a venit în urma mai multor ezitări, începînd de la mai banalul Cronici, păstrat totuşi în subtitlu. Camus ziaristul a comentat actualitatea la temperatura ei cea mai înaltă, şi tot actualitatea i-a fost sursă de inspiraţie pentru opera de ficţiune. Iar odată cu trecerea timpului, comentariul său la cald s-a dovedit de cele mai multe ori la fel de actual ca în momentul în care a fost făcut pentru că se baza pe principii fundamentale de la care autorul nu s-a abătut niciodată şi care au orientat ansamblul operei sale. Pe de altă parte, gîndirea filosofică specifică lui Camus, în descendenţa explicită a lui Nietzsche, nu este doar rodul asimilărilor teoretice, ci mai ales al verificării lor din perspectiva experienţei personale, a vieţii trăite. Mottoul ales pentru primul volum este o reverenţă făcută acestui gînditor, a cărui atitudine faţă de filosofie a adoptat-o şi Camus, iar dedicaţia lui René Char aminteşte de marea prietenie care i-a legat pe cei doi scriitori şi de faptul că acest titlu se datorează şi unui schimb de impresii în legătură cu alcătuirea primului volum.

Grupîndu-şi o parte din scrieri în cele trei volume de Actuale, Camus a urmărit, aşa cum se va vedea, să le înzestreze cu o putere de semnificaţie superioară celei pe care o avea fiecare în parte şi să le cîştige drepturi egale cu ale operei sale de ficţiune şi de reflecţie filosofică. Actualele nu reprezintă prin urmare doar o culegere de texte, ele se organizează ca relatare a unui martor fidel al istoriei, angajat în primul rînd în slujba adevărului şi a libertăţii pentru toţi şi contribuie la definirea rolului artistului în societate, care va lua forma unei profesiuni de credinţă în conferinţa din 1957, susţinută la Universitatea din Uppsala cu prilejul primirii Nobelului pentru Literatură şi intitulată „Artistul şi timpul său“ (ca şi grupajul de texte cu care se încheie Actuale II).

Primul volum, intitulat Actuale. Cronici 1944-1948, cuprinde în special editoriale apărute în Combat îndată după eliberarea Parisului şi după ieşirea ziarului din clandestinitate, cînd, în special prin vocea lui Albert Camus, a constituit un reper pentru refacerea solidarităţii şi a înnoirii vieţii după tragedia războiului şi a scindării Franţei între colaboraţionişti şi rezistenţi.

Sensul creării acestei antologii de Actuale, şi a următoarei, trebuie înţeles în contextul epocii de după război, dominate de relaţiile de forţă dintre Est şi Vest, de o politică a ameninţărilor reciproce şi de pericolul unui război nuclear, epocă prelungită practic mult după moartea lui Camus, pînă la căderea comunismului, şi cunoscută ca epoca Războiului Rece. În această atmosferă de maximă încordare, Camus pledează pentru reafirmarea unei etici a libertăţii, pentru reconstruirea unei morale, pentru rolul artistului de „martor al libertăţii“ (acesta este şi titlul ultimului text din Actuale), într-o viziune internaţionalistă şi pacifistă foarte personală, o „utopie relativă“, cum o numeşte el, care nu şi-a pierdut valabilitatea şi care ar putea servi chiar drept corector al globalizării de azi.

În Actuale II. Cronici 1948-1953, Camus va pune foarte apăsat semnul egalităţii între toate ideologiile totalitare, va arăta cinismul care guvernează relaţiile dintre Est şi Vest, în care fiecare îşi justifică abuzurile şi încălcarea libertăţii prin abuzurile celuilalt. Şi aici, firul ideatic conducător este dat de misiunea artistului de apărător al adevărului şi al libertăţii tuturor. Substanţa Actualelor II o constituie răspunsurile la criticile aduse eseului său filosofic Omul revoltat, apărut în 1951, critici care au constituit, de fapt, o campanie aprigă de discreditare a persoanei autorului, pe motivul ipocrit că stînga comunistă nu trebuie descurajată în acţiunile sale şi că „scopul“ poate scuza „mijloacele“. Se înţelege mai bine datorită textelor din acest volum, care explică resorturile crezului artistic al lui Camus, în ce fel revolta se află în centrul gîndirii şi al creaţiei sale.

Actualele III (1939-1958) sînt în exclusivitate dedicate situaţiei din Algeria. Temporal, ele acoperă întreaga activitate de jurnalist a lui Camus, care a debutat în 1939 la Alger républicain. Din perspectiva evoluţiilor istorice, aceste texte sînt poate cele mai grăitoare în privinţa îndreptăţirii analizei pe care Camus a făcut-o evenimentelor şi a împlinirii previziunilor sale celor mai sumbre. Refuzul oricărui fel de înregimentare l-a condus şi aici la o obiectivitate a analizei cu nimic ştirbită de legăturile sentimentale pe care le-a avut cu Algeria natală. Doar stilul său – precis, concentrat, în care se simte o preocupare încordată faţă de claritatea demonstraţiei şi redarea sensului viu al cuvintelor (expresia îi aparţine) –, acest stil guvernat de pasiunea de a trăi literalmente în lumină, niciodată încrîncenat, nici muşcător, deşi adeseori ironic, se încarcă aici cu o tensiune diferită de a celorlalte Actuale şi cu o emoţie cu atît mai vibrantă, cu cît este mai reţinută.

Camus declara: „Nu cred, în ceea ce mă priveşte, în cărţile izolate. La anumiţi scriitori, mi se pare că operele alcătuiesc un tot în care fiecare se luminează prin celelalte, şi în care toate se privesc“. Este şi cazul său, în cel mai înalt grad. Actualele, pentru că o îmbrăţişează temporal, sînt ca o plasă aruncată de autor peste întreaga sa operă, iar în nodurile acestei plase sînt prinse toate titlurile reprezentative care o alcătuiesc. Se verifică prin aceste trei volume de Actuale coerenţa tipului de angajare umană şi artistică de o rară nobleţe pe care l-a reprezentat Albert Camus, fie că a făcut jurnalism politic, că a scris teatru, roman sau eseu filosofic.

Pentru cititorii familiarizaţi cu opera lui Camus doar prin traducerile de pînă acum în limba română, Actualele sînt o necesară completare; pentru cei care abia descoperă această operă, Actualele pot fi o introducere esenţială, care nu îşi va trăda promisiunile.

*

Traducerea a fost confruntată cu cea mai recentă ediţie critică a operelor complete ale lui Albert Camus, reeditate în 2006-2008 în prestigioasa colecţie Bibiliothčque de la Pléiade a Editurii Gallimard. Sînt acum patru volume, faţă de cele două din prima ediţie (1962-1965), rod al celor mai recente cercetări asupra ansamblului operei şi al descoperirii sau recuperării unor texte neincluse în prima ediţie, precum şi al deciziei de a reordona materialul cît mai conform cu intenţiile autorului. Din această ediţie, aşa cum am precizat în deschiderea fiecărui volum de Actuale, am preluat şi unele necesare lămuriri, cu menţiunea „n.ed.fr.“, atunci cînd nota a fost preluată ca atare sau doar parţial. Există şi note ale autorului, păstrate de la primele ediţii. Pe lîngă acestea, am mai oferit, ori de cîte ori ni s-a părut necesar pentru orientarea lecturii, note ale traducătorului şi, în deschidere, o cronologie cuprinzînd principalele repere istorice ale perioadei 1939-1958.

Marina Vazaca

Cronologia epocii

1939

23 august: semnarea pactului germano-sovietic, căruia îi urmează invadarea Poloniei de către armata germană (1 septembrie) şi armata sovietică (17 septembrie) – începutul celui de-al Doilea Război Mondial.

3 septembrie: imediat după Marea Britanie, Franţa declară război Germaniei naziste.

Albert Camus este redactor-şef al ziarului Alger républicain, organ al Frontului Popular, unde îşi publică ancheta „Mizeria din Kabylia“, cu care se deschide şi volumul Actuale III.

1940

10 mai: începe Bătălia Franţei împotriva Germaniei naziste, care, conducînd cu succes războiul-fulger (Blitzkrieg), ocupă Olanda, Luxemburgul, Belgia şi Franţa.

22 iunie: ca urmare a înfrîngerii armatelor anglo-belgo-franceze (în luptele de la Sedan, Dyle, Gembloux, Hannut, Lys şi Dunkerque), guvernul generalului Philippe Pétain semnează armistiţiul de la Compiègne, care stabileşte condiţiile ocupaţiei germane în Franţa. Jumătatea de nord a Franţei este ocupată, iar jumătatea de sud este declarată zonă liberă.

(În 18 iunie, la radio Londra, generalul de Gaulle rostise un discurs memorabil – apelul la război pentru restabilirea suveranităţii franceze şi a democraţiei, pentru reînnoirea vieţii politice şi sociale în Franţa –, considerat textul fondator al Rezistenţei franceze.)

10 iulie: mareşalul Pétain declară sfîrşitul celei de-a III-a Republici, devenind şeful regimului de la Vichy (pe toată durata ocupaţiei germane, pînă în august 1944).

În jumătatea de sud a Franţei, neocupată, se organizează Rezistenţa.

Henri Frenay şi Berty Albrecht înfiinţează la Lyon Mişcarea de Eliberare Naţională; mai există şi mişcarea Liberté, de inspiraţie catolică, creată de François de Menthon, Paul Coste-Floret şi Pierre-Henri Teitgen.

Guvernul general al Algeriei interzice apariţia ziarului Alger républicain. Albert Camus este nevoit să vină în Franţa, unde se va angaja la Paris-Soir. Se va considera exilat.

1941

Mişcarea de Eliberare Naţională fuzionează cu mişcarea Liberté, luîndu-şi numele Combat.

decembrie: apare în clandestinitate primul număr al ziarului Combat (sub conducerea lui Berty Albrecht şi Henri Frenay).

1942

15 iunie: Camus publică la Editura Gallimard Străinul şi Mitul lui Sisif.

23 iunie: declaraţia generalului de Gaulle, preluată de ziarele şi revistele din clandestinitate, în care reînnoirea Franţei este asemănată cu o revoluţie. Aşa se naşte sloganul ziarului Combat: „De la rezistenţă la revoluţie“.

1943

10 februarie: în Algeria, Ferhat Abbas publică „Le Manifeste du peuple algérien“ („Manifestul poporului algerian“), cerînd reforme sociale şi economice în favoarea musulmanilor.

toamna: Albert Camus îl înlocuieşte pe Pascal Pia la conducerea ziarului Combat.

Timp de un an, el a reprezentat vocea tînără a Rezistenţei; André Breton va nota entuziasmat: „[a fost vocea] cu timbrul cel mai frumos, cel mai limpede, care s-a înălţat şi a dominat acea perioadă de ruină…“

1944

7 martie: generalul de Gaulle, şeful Comitetului Francez de Eliberare Naţională, permite accesul la cetăţenia franceză unor zeci de mii de musulmani, fără condiţionarea de a renunţa la dreptul islamic. Se creează astfel adunări locale în care două cincimi din aleşi sînt indigeni.

14 martie: Ferhat Abbas creează mişcarea Prietenii Manifestului şi ai Libertăţii. În septembrie va înfiinţa săptămînalul Égalité.

15 martie: Consiliul Naţional al Rezistenţei adoptă programul de acţiune al Rezistenţei, anunţînd măsurile politice şi economice care vor fi luate după eliberare şi în anii următori: pedepsirea trădătorilor şi epurarea; restabilirea sufragiului universal şi a libertăţilor; instaurarea unei adevărate democraţii economice şi sociale.

mai: Camus publică piesele Neînţelegerea şi Caligula la Editura Gallimard, încheind astfel ciclul absurdului.

3 iunie: la Alger, proclamarea Guvernului Provizoriu al Republicii Franceze (GPRF), sub conducerea generalului de Gaulle.

6 iunie: marea debarcare a trupelor aliate în Normandia; generalul de Gaulle este primit triumfal, ca eliberator al Franţei; aliaţii recunosc autoritatea guvernului său provizoriu.

19 august: debarcarea trupelor americane şi franceze în Provence.Consiliul pentru Presă al GPRF atribuie ziarului Combat, care apăruse pînă atunci în clandestinitate, birourile publicaţiei Pariser Zeitung. Pascal Pia, Albert Camus, Marcel Gimont şi colaboratorii lor pregătesc primul număr în libertate al ziarului.

25 august: eliberarea Parisului. Editorialul lui Camus din Combat se intitulează „Noaptea adevărului“ (este primul din seria textelor incluse în Actuale).

9 septembrie: în revista Les Lettres françaises apare „Le Manifeste du Comité national des écrivains“ („Manifestul Comitetului Naţional al Scriitorilor“), prin care se cere „îndreptăţita pedepsire a impostorilor şi trădătorilor“. Printre semnatari se găsesc Albert Camus şi François Mauriac, reprezentanţi de marcă ai intelectualilor angajaţi în Rezistenţă. Camus şi Mauriac vor avea totuşi păreri diferite în privinţa acestui proces de „epurare“.

9 octombrie: la Moscova, Stalin şi Churchill semnează acordul asupra zonelor de influenţă.

1945

4-11 februarie: Conferinţa de la Ialta, la care s-au întrunit Stalin, Churchill şi Roosevelt pentru a discuta soarta Germaniei şi a reconfigura organizarea teritorială şi politică a Europei.

16 aprilie-7/8 mai: Camus face o călătorie în Algeria în vederea unei anchete sociale, economice şi politice, pe care o va publica sub formă de serial în Combat de-a lungul lunilor mai şi iunie (vezi Actuale III, „Criză în Algeria“).

22 martie: la Cairo este creată Liga Statelor Arabe, avînd în componenţă Siria, Iordania, Irakul, Arabia Saudită, Libanul, Egiptul şi Yemenul, care marca emanciparea statelor arabe după destrămarea Imperiului Otoman. Curînd, însă, arabii şi-au dat seama că Societatea Naţiunilor favoriza, de fapt, tutelarea acestor ţări de către Anglia şi Franţa.

8 mai: în Algeria se organizează manifestaţii pentru a marca sfîrşitul războiului şi victoria Aliaţilor. Manifestaţiile sînt autorizate cu condiţia ca doar steagul francez să fie arborat. Partidele naţionaliste algeriene profită de larga participare populară pentru a-şi exprima revendicările de independenţă, anticolonialiste; în departamentul Constantine, în localitatea Setif, un poliţist împuşcă un tînăr musulman care arborase steagul Algeriei. Aceasta este scînteia care declanşează o serie de răzmeriţe şi acţiuni teroriste îndreptate împotriva populaţiei civile franceze din departamentul Constantine, localităţile Guelma şi Kherrata. În replică, represiunea franceză este foarte violentă, se soldează cu mii de victime (cifră controversată şi în prezent), inclusiv în rîndul populaţiei civile. Ferhat Abbas este arestat, iar mişcarea Prietenii Manifestului, dizolvată.

9 mai: capitularea Germaniei.

13-23 mai: Camus scrie o serie de opt articole despre criza din Algeria (ca urmare a mişcărilor populare de la Guelma şi Setif care au fost reprimate cu brutalitate). Nu le va include în Actuale III.

5 iunie: conferinţă susţinută de Camus la Centrul de Studii de Politică Externă: „Criza algeriană şi viitorul Franţei în Africa de Nord“.

17 iulie-2 august: Conferinţa de la Potsdam, încheiată cu un acord între marile puteri (SUA, Anglia, URSS) privind regimul de ocupare a Germaniei, Poloniei şi soarta celorlalte naţiuni duşmane. Pe 26 iulie, SUA au adresat un ultimatum de capitulare Japoniei.

6 august: prima bombă atomică lansată asupra Hiroshimei.

7 august: articolul lui Camus din Combat, în care atrage atenţia asupra „perspectivelor terifiante deschise omenirii“ (în volumul Actuale va fi articolul cu care se încheie secţiunea „Morală şi politică“).

octombrie: Camus devine coordonatorul colecţiei Espoir de la Editura Gallimard. Publică Lettres à un ami allemand, volum dedicat memoriei luptătorului în Rezistenţă René Leynaud.

15 noiembrie: într-un interviu pentru revista Les Nouvelles littéraires, Camus se delimitează de existenţialism („Nu, nu sînt existenţialist“). Este începutul disensiunii, care se va adînci, cu Jean-Paul Sartre.

toamna: Albert Camus se delimitează de ziarul Combat, atrăgînd atenţia asupra pericolului reprezentat de promovarea ideii de „revoluţie definitivă“.

12 decembrie: Adunarea Generală ONU recomandă excluderea Spaniei din toate instituţiile Naţiunilor Unite, inclusiv UNESCO, din cauza violării drepturilor omului de către regimul franchist. Franţa propusese aliaţilor săi încetarea relaţiilor diplomatice cu Spania.

1946

20 ianuarie: generalul de Gaulle se retrage din fruntea GPRF (între 1940 şi 1946 exercitase o funcţie echivalentă cu cea a preşedintelui republicii; se va reîntoarce la putere abia în 1958).

1 martie: Franţa închide graniţa cu Spania, examinînd, alături de SUA şi Marea Britanie, posibilitatea de a-l determina fără violenţă pe Franco să plece de la conducerea ţării.

5 martie: discursul lui Churchill de la Fulton (SUA), în care vorbeşte pentru prima dată despre „cortina de fier“ – metaforă care va desemna despărţirea dintre Europa de Est şi Europa de Vest pînă la căderea comunismului în anii 1989-1990.

martie-iunie: Albert Camus face o călătorie în Statele Unite pentru o serie de conferinţe în faţa studenţilor americani, printre care „La Crise de l’homme“ („Criza omului“), la teatrul McMillan din New York. A fost primit de consilierul cultural francez, Claude Lévi-Strauss.

iunie: Uniunea Democratică a Manifestului Algerian, întemeiată de Ferhat Abbas după eliberarea din închisoare, cîştigă treisprezece locuri în Adunarea Constituantă, iar Ferhat Abbas este ales deputat de Setif.

19-30 noiembrie: Camus colaborează din nou la ziarul Combat, scriind seria de opt articole intitulată „Nici victime, nici călăi“, care va fi reluată în 1947 în revista Caliban, condusă de Jean Daniel, şi pe care o va include în volumul Actuale.

1 decembrie: conferinţa de la mănăstirea dominicanilor de pe bulevardul Latour-Maubourg; va fi publicată într-o versiune revizuită, cu titlul „Necredinciosul şi creştinii“, în Actuale. Tot în decembrie, Camus schiţează primul capitol din Omul revoltat, o reflecţie asupra relaţiei dintre absurd şi revoltă.

Din păcate, în timpul celor doi ani de după eliberare, din cauza disensiunilor dintre socialişti, comunişti şi principalele forţe ale celei de-a III-a Republici, Rezistenţa nu se va transforma într-o forţă politică majoră, anul 1946 fiind marcat de eşecul oponenţilor regimului de la Vichy.

1947

Începînd din 1947, situaţia se degradează între Est şi Vest. Începe sovietizarea ţărilor ocupate de Armata Roşie; URSS îşi afirmă voinţa de a alinia politicii sale toate partidele comuniste din Europa (crearea Cominformului).

29 martie: izbucneşte insurecţia din Madagascar (durează pînă în noiembrie 1948). Camus se va număra printre foarte puţinii intelectuali care protestează împotriva reprimării revoltei malgaşe (articolul din 10 mai, din Combat).

10 iunie: apare romanul Ciuma la Editura Gallimard. Primul mare succes al lui Camus (96.000 de exemplare vîndute în trei luni), încununat cu Premiul Criticii.

27 octombrie: instaurarea celei de-a IV-a Republici, care va deveni un cadru ideal pentru luptele dintre partidele politice.

Partidul Comunist Francez, datorită participării active la Rezistenţă şi la victoriile URSS, pretinde monopolul asupra ideii de revoluţie. Dispune de organe de presă puternice: ziarele L’Humanité, Ce soir, Les Lettres françaises, Action, Europe şi de autoritatea unor intelectuali de marcă, precum Louis Aragon, Laurent Casanova, Jean Kanapa, Roger Garaudy, Emmanuel d’Astier de La Vigerie, Maurice Merleau-Ponty.

În opoziţie, generalul de Gaulle organizează în aprilie 1947 Adunarea Poporului Francez. Anticomunismul său angajat va atrage personalităţi precum André Malraux, Claude Mauriac, Stanislas Fumet, Pascal Pia, Albert Ollivier, Jean Chauveau, Raymond Aron.

Biserica, datorită numeroşilor credincioşi angajaţi în Rezistenţă, are şi ea o voce puternică după război, dar reprezentanţii săi nu sînt uniţi. Printre „marile voci catolice“, François Mauriac se exprimă în Le Figaro, Georges Bernanos şi Gabriel Marcel sînt independenţi, gruparea personalistă, reprezentată de Emmanuel Mounier, deţine revista Esprit; alţii, precum Georges Bidault, Pierre-Henri Teitgen sau François de Menthon, se situează la dreapta partidului socialist.

Albert Camus, după ce părăseşte ziarul Combat (3 iunie 1947), va practica un jurnalism independent. Doar pentru scurtă vreme va colabora la diverse foi efemere: Caliban, La Gauche, Franc-Tireur, Combat (în noua formulă, sub conducerea lui Claude Bourdet). La începutul toamnei, Camus este angajat, alături de alţi intelectuali de stînga necomunişti, în elaborarea unei politici de neutralitate a Europei faţă de SUA şi URSS, o politică pusă în slujba păcii. Textul intitulat „Premier appel à l’opinion internationale“ („Prim apel la opinia internaţională“), semnat de douăzeci şi trei de autori, printre care Jean-Paul Sartre şi Maurice Merleau-Ponty, este publicat în revista Esprit (nr. 139, noiembrie 1947). Acest text este inclus în ultima ediţie de opere complete ale autorului pentru că editorii consideră că poartă marca participării lui efective atît în privinţa formulărilor propriu-zise, cît şi a ideilor şi a spiritului pacifist şi internaţionalist.

noiembrie: ONU votează un plan de împărţire a Palestinei, pentru a asigura un stat refugiaţilor evrei supravieţuitori ai Holocaustului (acest plan este un eşec, determinînd izbucnirea primului război israeliano-palestinian din 1948-1949 şi suferinţa refugiaţilor palestinieni).

1948

Crearea statului Israel, în ciuda politicii restrictive de emigrare promovate de Marea Britanie, puterea mandatară în Palestina.

martie: în revista Caliban, începutul polemicii lui Camus cu Emmanuel d’Astier de La Vigerie, directorul ziarului Libération, apropiat de comunişti.

mai: Camus face o scurtă călătorie în Marea Britanie (Londra, Oxford, Glasgow, Edinburgh), unde ţine o serie de conferinţe.

27 octombrie: premiera spectacolului Starea de asediu, la teatrul Marigny, este un eşec atît în faţa criticii, cît şi a publicului.

25 noiembrie: filosoful Gabriel Marcel critică piesa lui Camus pentru că acţiunea este localizată în Spania franchistă.

13 decembrie: la mitingul de la Sala Pleyel, organizat de Adunarea Democratică Revoluţionară, Camus rosteşte o alocuţiune care va fi publicată în La Gauche (20 decembrie), reluată în revista Empédocle (aprilie 1949), apoi la finalul primului volum din seria Actuale sub titlul „Martorul libertăţii“.

1949

26-27 februarie: în Combat se publică apelul „Pour sauver dix intellectuels grecs. Un appel d’intellectuels français“ („Pentru salvarea a zece intelectuali greci. Un apel al intelectualilor francezi“), semnat de Camus şi André Breton.

Războiul Civil din Grecia izbucnise în 1946, cursul său fiind influenţat, pe de o parte, de amestecul blocului comunist din Europa de Est, iar pe de altă parte, de intervenţia SUA, care a determinat, în cele din urmă, înfrîngerea luptei de gherilă a comuniştilor (1949).

4 aprilie: semnarea Tratatului Nord-Atlantic şi înfiinţarea NATO sub conducerea Statelor Unite.

iunie: în colecţia Espoir a Editurii Gallimard apare Înrădăcinarea de Simone Weil, cu prefaţă de Albert Camus.

iulie-august: Camus face o călătorie în America de Sud, unde ţine o serie de conferinţe.

1950

noiembrie: Adunarea Generală ONU renunţă la recomandările de a bloca intrarea Spaniei franchiste în noile organizaţii internaţionale înfiinţate după război (în 1948, Franţa reluase relaţiile diplomatice cu Spania şi redeschisese graniţa – vezi anul 1946).

1951

Camus publică Omul revoltat, eseu filosofic în care îşi defineşte poziţia umanistă, avînd în centru libertatea şi demnitatea omului. O întreagă campanie de desfiinţare a cărţii va fi orchestrată de revista Les Temps modernes, condusă de Jean-Paul Sartre. Replicile lui Camus sînt adunate în volumul Actuale II şi înlocuiesc, practic, „Défense de L’Homme révolté“ („Apărarea Omului revoltat“), pe care a renunţat să o mai publice şi care nu a apărut decît postum.

1953

16 mai: apare primul număr din L’Express – revistă de centru-stînga, antigaullistă şi atlantistă, înfiinţată de Jean-Jacques Servan-Schreiber şi Françoise Giroud pentru a-l sprijini pe Pierre Mendès France, preşedintele Consiliului de Miniştri. Poziţia anticolonialistă a ziarului va atrage numeroşi scriitori de marcă: André Malraux, François Mauriac, Jean-Paul Sartre, Françoise Sagan, Albert Camus (colaborator constant între 1955 şi 1956). Aici apare seria de articole reluată în Actuale III, în secţiunea „Algeria sfîşiată“.

1954

1 noiembrie: în Algeria, declanşarea insurecţiei armate de către Frontul de Eliberare Naţională (Front de libération nationale – FLN); începutul războiului, care se va încheia în 1962.

1955

20-21 august: în nordul departamentului Constantine, cu prilejul sărbătoririi a doi ani de la alungarea sultanului din Maroc, au loc atacuri violente ale independentiştilor algerieni, cărora li se alătură şi alte forţe, inclusiv din rîndul populaţiei civile, împotriva unor sate şi ferme europene. Rebelii (fellagha) fac numeroase victime în rîndul civililor. Represiunea este de o violenţă extremă (între o mie două sute şi douăsprezece mii de morţi), reprezentînd un moment de cotitură în cursul războiului, în sensul renunţării la reformele liberale în favoarea sporirii efectivelor militare şi a susţinerii războiului. Acest moment a intrat în istorie drept Insurecţia de la 20 august 1955. Naţionaliştii algerieni sînt reprezentaţi de FLN şi de Armata de Eliberare Naţională.

Deputaţii musulmani votează o moţiune (moţiunea celor şaizeci şi unu de aleşi musulmani) prin care declară că politica de integrare nu mai este valabilă, ei luptînd de acum înainte pentru independenţă.

30 septembrie: Franţa e acuzată în faţa Adunării Generale a Naţiunilor Unite pentru politica sa colonială.

1956

Albert Camus lansează la Alger „Apelul la un armistiţiu civil în Algeria“. În afară de adeziunea celor veniţi să-l asculte în sală, apelul va stîrni nemulţumirea atît a independentiştilor, cît şi a colonilor francezi. Camus va părăsi adunarea sub escorta poliţiei, pentru a fi protejat de manifestaţiile ostile ale străzii.

Camus publică romanul Căderea, o critică a existenţialismului.

Camus demisionează din UNESCO în semn de protest faţă de admiterea Spaniei în această organizaţie.

1957

16 octombrie: Albert Camus devine laureat al Premiului Nobel pentru Literatură.

10 decembrie: discursul oficial de mulţumire pentru primirea Premiului Nobel, la Primăria din Stockholm.

14 decembrie: conferinţa cu titlul „L’artiste et son temps“ („Artistul şi timpul său“), susţinută la Universitatea din Uppsala.

1958

ianuarie: Camus scrie „Algeria 1958“, concluzie a cronicilor sale algeriene şi sinteză a poziţiei sale faţă de problema algeriană.

21 ianuarie: începe „bătălia frontierelor“, cea mai importantă din cursul Războiului din Algeria, care va dura pînă în mai, soldîndu-se cu izolarea Algeriei şi a Armatei de Eliberare Naţională, care nu mai poate primi ajutoare din exterior. Victoria militară a Franţei va antrena o criză politică majoră în rîndurile FLN.

13 mai: lovitură de stat la Alger, armata franceză preia conducerea pentru a asigura menţinerea Algeriei franceze.

1 iunie: preşedintele René Coty îi transmite puterea executivă generalului de Gaulle, care creează un guvern de salvare publică şi anunţă elaborarea unei noi constituţii. Va fi certificatul de naştere al celei de a V-a Republici. Războiul din Algeria se va încheia abia în 1962, cu proclamarea independenţei Algeriei.

Actuale

Cronici 1944-1948¹

1. Traducerea în limba română s-a făcut după Actuelles. Chroniques 1944-1948, Éditions Gallimard, Paris, 1950, apoi a fost confruntată cu cea mai recentă ediţie a operei lui Albert Camus, Œuvres complètes, vol. II, Bibliothèque de la Pléiade, Éditions Gallimard, Paris, 2006, pp. 377-497, cu variante, note şi comentarii de Philippe Vanney, pp. 1244-1311. În Actuale, Camus a inclus treizeci şi şase de editoriale din totalul de o sută şaizeci şi cinci identificate de editori în perioada august 1944 – martie 1947.

Lui René Char

Mai bine să pieri decît să urăşti şi să-ţi fie frică; mai bine să pieri de două ori decît să te faci urît şi temut; aceasta ar trebui să fie într-o zi maxima supremă a oricărei societăţi organizate politic.¹

Nietzsche

1. Friedrich Nietzsche, Călătorul şi umbra sa, aforismul 284.

Cuvînt-înainte

Acest volum rezumă experienţa unui scriitor amestecat timp de patru ani în viaţa publică a ţării sale. Se află aici o selecţie a editorialelor publicate în Combat pînă în 1946 şi o serie de articole şi de mărturii prilejuite de actualitatea dintre 1946 şi 1948. Este vorba prin urmare de un bilanţ.

Această experienţă se soldează, fireşte, cu pierderea cîtorva iluzii şi cu întărirea unei convingeri mai adînci. Am avut însă grijă, cum era de datoria mea, ca selecţia să nu ascundă nimic din poziţiile care mi-au devenit străine. Un număr de editoriale din Combat, de pildă, figurează aici nu pentru valoarea lor, adeseori relativă, nici pentru conţinutul care, uneori, nu se mai bucură de acordul meu, ci pentru că mi s-au părut semnificative. Pe unul sau două dintre ele, într-adevăr, nu le mai recitesc azi fără stînjeneală, nici fără tristeţe, şi a trebuit să fac un efort ca să le reproduc. Dar această mărturie nu suferea nici o omisiune.¹

Cred că am făcut astfel parte dreaptă nedreptăţilor mele. Se va vedea doar că am lăsat să vorbească în acelaşi timp o convingere care, ea cel puţin, nu s-a schimbat. Şi, pentru a încheia, am făcut de asemenea parte dreaptă fidelităţii şi speranţei. Doar nerefuzînd nimic din ceea ce a fost gîndit şi trăit în epoca aceea, doar făcînd mărturisirea îndoielii şi a certitudinii, consemnînd greşeala care, în politică, urmează convingerea ca o umbră, doar aşa această carte va rămîne fidelă unei experienţe ca aceea care a fost a multor francezi şi europeni. Atîta vreme cît, fie şi într-un singur cuget, adevărul va fi acceptat pentru ceea ce este şi aşa cum este, atunci va fi loc pentru speranţă.

Iată de ce nu îl aprob pe acel scriitor de talent care, recent invitat la o conferinţă despre cultura europeană, şi-a refuzat concursul declarînd că această cultură, strivită între două imperii gigantice, este moartă.² E fără îndoială adevărat că o parte cel puţin din această cultură a murit în ziua în care în mintea acelui scriitor a încolţit acest gînd. Dar, deşi această carte este alcătuită din scrieri deja vechi, ea răspunde într-un fel, pare-mi-se, acestui pesimism. Adevărata disperare nu se naşte în faţa unei adversităţi durabile, nici în consumarea unei lupte inegale. Ea vine din aceea că nu ne mai cunoaştem raţiunile de a lupta şi nu mai ştim, tocmai, dacă mai trebuie să luptăm. Paginile care urmează spun cu claritate că, dacă lupta este dificilă, raţiunile de a lupta, ele cel puţin, rămîn mereu clare.

1. Camus a regretat atitudinea prea intransigentă pe care a avut-o după război. La respectivele articole face aluzie aici.

2. Se presupune că este vorba de Arthur Koestler (n.ed.fr.).

Eliberarea Parisului

Sîngele libertăţii

(Combat, 24 august 1944)

Parisul nu cruţă nici un glonţ în noaptea de august. În acest imens decor de piatră şi apă, de jur împrejurul acestui fluviu cu undele grele de istorie, baricadele libertăţii, încă o dată, s-au ridicat. Încă o dată, dreptatea trebuie cîştigată cu sîngele oamenilor.

Cunoaştem prea bine această luptă, sîntem prea amestecaţi în ea carne¹ şi inimă ca să acceptăm, fără amărăciune, o asemenea teribilă condiţie. Dar prea bine îi cunoaştem şi miza, şi adevărul ca să refuzăm dificilul destin că neapărat singuri trebuie să fim ca să o purtăm.

Timpul va aduce mărturie că bărbaţii Franţei nu voiau să ucidă şi că au intrat cu mîinile curate într-un război pe care nu l-au ales. Raţiunile lor trebuie să fi fost uriaşe ca să-şi încleşteze dintr-odată pumnii pe puşti şi să tragă fără oprire, în noapte, asupra acelor soldaţi care doi ani au crezut că războiul este uşor.

Da, raţiunile lor sînt imense. Au dimensiunea speranţei şi adîncimea revoltei. Sînt raţiunile viitorului pentru o ţară care vreme atît de îndelungată a fost sortită ruminării posace a propriului trecut. Parisul se bate astăzi pentru ca Franţa să poată vorbi mîine. Poporul este astă-seară sub arme pentru că speră la o dreptate pentru mîine. Unii spun că nu e nevoie şi că, avînd răbdare, Parisul va fi eliberat cu puţin efort. Dar asta înseamnă că simt într-un fel cîte lucruri sînt ameninţate de această insurecţie, care ar rămîne în picioare dacă totul s-ar petrece altfel.

Trebuie, dimpotrivă, să se înţeleagă foarte bine: nimeni nu poate să creadă că libertatea, cucerită în asemenea convulsii, va avea chipul liniştit şi domesticit pe care unii se complac în a-l visa pentru ea. Naşterea aceasta teribilă este cea a unei revoluţii.²

Nu putem spera ca bărbaţi care au luptat patru ani în tăcere şi zile întregi în bubuitul asurzitor al cerului şi al puştilor să consimtă la revenirea forţelor abdicării şi ale nedreptăţii indiferent sub ce formă. Nu ne putem aştepta ca ei, care sînt cei mai buni, să accepte să facă din nou ceea ce au făcut timp de douăzeci şi cinci de ani³ cei mai buni şi mai puri, şi anume să-şi iubească ţara în tăcere şi să-i dispreţuiască în tăcere pe conducătorii ei. Parisul care se bate în seara aceasta vrea să poruncească mîine. Nu pentru putere, ci pentru dreptate, nu pentru politică, ci pentru morală, nu pentru dominarea ţării, ci pentru măreţia sa.

Convingerea noastră nu este că acest lucru se va face, ci că se face astăzi, în suferinţa şi îndîrjirea luptei. De aceea, dincolo de durerea oamenilor, în ciuda sîngelui şi a mîniei, a acestor morţi de neînlocuit, a rănilor nedrepte şi a gloanţelor trase orbeşte, nu vorbe de regret, ci cuvinte de speranţă, de o teribilă speranţă de oameni izolaţi cu destinul lor trebuie noi să rostim.

Parisul acesta enorm, negru şi cald, cu cele două furtuni ale sale, în cer şi pe străzi, ne apare, în încheiere, mai iluminat decît Oraşul-Lumină pe care ni-l invidia o lume întreagă. Explodează cu toată puterea focurilor speranţei şi ale durerii. Are flacăra curajului lucid, şi toată strălucirea, nu doar a eliberării, ci a libertăţii viitoare.

1. Cîteva editoriale scrise de Camus între octombrie 1944 şi mai 1945 sînt grupate în acest prim volum de Actuale chiar sub titlul „Carnea“ (vezi infra, pp. 85-100) pentru că el vizează foarte concret jertfa de carne şi sînge a celor care au luptat în război, suferinţa fizică. Continuarea şi extinderea consideraţiilor de aici se va afla în „Salvarea corpurilor“ (vezi infra, p. 130).

2. Vezi cronologie, anul 1942.

3. Perioada dintre cele două războaie mondiale.

Noaptea adevărului

(Combat, 25 august 1944)

În vreme ce gloanţele libertăţii încă şuieră în oraş, tunurile eliberării intră pe porţile Parisului, înconjurate de strigăte şi flori. În cea mai frumoasă şi cea mai caldă noapte de august, cerul Parisului amestecă stelele dintotdeauna cu trasoarele, cu fumul incendiilor şi cu artificiile multicolore ale bucuriei populare. În această noapte fără egal se sfîrşesc patru ani ai unei istorii monstruoase şi ai unei lupte de nedescris în care Franţa a fost încleştată cu propria ruşine şi furie.

Aceia care nu şi-au pierdut niciodată credinţa în ei înşişi, nici în ţara lor îşi găsesc răsplata sub acest cer. Noaptea asta valorează cît o lume întreagă, este noaptea adevărului. Adevărul sub arme şi în luptă, adevărul în toată puterea după ce a fost atîta vreme adevărul cu mîinile goale şi cu pieptul descoperit. Se află pretutindeni în această noapte în care poporul şi tunul ameninţă într-un glas. Este chiar glasul poporului şi al tunului, are chipul triumfător şi extenuat al combatanţilor de stradă, sub cicatrice şi sudoare. Da, este chiar noaptea adevărului şi a singurului adevăr valabil, cel care consimte să lupte şi să învingă.

În urmă cu patru ani, bărbaţi s-au ridicat în mijlocul ruinelor şi al deznădejdii şi au afirmat liniştiţi că nimic nu este pierdut. Au spus că trebuie să continue şi că forţele binelui pot învinge întotdeauna forţele răului cu condiţia doar ca ei să plătească preţul. Au plătit preţul. Iar preţul acesta a fost fără îndoială greu, a avut toată greutatea sîngelui, înfricoşătoarea apăsare a închisorilor. Mulţi dintre acei bărbaţi au murit, alţii trăiesc de ani de zile între ziduri oarbe. Acesta era preţul care trebuia plătit. Dar aceiaşi bărbaţi, dacă ar putea, nu ne-ar reproşa această teribilă şi minunată bucurie care ne umple ca o maree.

Pentru că această bucurie nu le este infidelă. Dimpotrivă, îi îndreptăţeşte şi le spune că nu s-au înşelat. Uniţi în aceeaşi suferinţă timp de patru ani, uniţi sîntem încă în aceeaşi beţie, ne-am cîştigat solidaritatea. Şi recunoaştem cu uimire în această noapte tulburătoare că timp de patru ani nu am fost niciodată singuri. Am trăit anii fraternităţii.

Încă ne aşteaptă lupte grele. Dar pacea va reveni pe acest pămînt spintecat şi în aceste inimi torturate de speranţe şi de amintiri. Nu se poate trăi mereu din crimă şi din violenţă. Fericirea, îndreptăţita blîndeţe îşi vor avea vremea lor. Dar pacea aceasta nu ne va găsi lipsiţi de memorie şi nerecunoscători. Iar pe unii dintre noi, chipurile fraţilor noştri desfiguraţi de gloanţe, marea fraternitate virilă a acestor ani nu ne vor părăsi niciodată. Fie ca tovarăşii noştri morţi să păstreze pentru ei pacea care ni se promite în noaptea care gîfîie şi pe care ei deja au cucerit-o. Lupta noastră va fi a lor.

Nimic nu primesc oamenii pe gratis şi puţinul pe care îl pot cuceri se plăteşte cu morţi nedrepte. Dar nu aici este măreţia omului. Ea este în hotărîrea lui de a fi mai puternic decît propria condiţie. Iar dacă e nedreaptă condiţia lui, el nu poate să o depăşească decît într-un singur fel, acela de a fi el însuşi drept. Adevărul nostru de astă-seară, cel care pluteşte pe cerul de august, tocmai el îi aduce omului consolarea. Şi este spre împăcarea inimii noastre, ca şi a camarazilor noştri morţi, să putem spune în faţa victoriei revenite, fără spirit de revanşă, nici de revendicare: „Am făcut ceea ce trebuia să facem“.

Vremea dispreţului¹

(Combat, 30 august 1944)

Treizeci şi patru de francezi torturaţi, apoi asasinaţi la Vincennes², acestea sînt cuvinte care nu spun nimic fără un efort de imaginaţie. Şi ce anume vede imaginaţia? Doi bărbaţi faţă în faţă, dintre care unul se pregăteşte să îi smulgă unghiile celuilalt, care îl priveşte.

Nu este pentru prima dată cînd ni se propun asemenea imagini insuportabile. În 1933 a început o epocă pe care unul din cei mai mari dintre noi a numit-o cu îndreptăţire vremea dispreţului. Şi timp de zece ani, la fiecare ştire că fiinţe despuiate şi dezarmate fuseseră meticulos mutilate de oameni al căror chip era făcut la fel ca al nostru, ne cuprindea ameţeala şi ne întrebam cum de era cu putinţă.

Şi totuşi era cu putinţă. Timp de zece ani, acest lucru a fost cu putinţă, iar astăzi, ca pentru a ne avertiza că victoria armelor nu învinge totul, iată alţi camarazi spintecaţi, alte membre dislocate şi alţi ochi a căror lumină a fost strivită sub călcîi. Şi cei care au făcut acest lucru ştiau să cedeze locul în metrou, ca şi Himmler, care făcuse din tortură o ştiinţă şi o meserie, dar se întorcea acasă intrînd pe scara de serviciu, noaptea, ca să nu tulbure somnul canarului său favorit.

Da, aceasta era cu putinţă, după cum vedem prea bine. Dar atîtea lucruri sînt cu putinţă, şi de ce să alegi să-l faci pe unul mai curînd decît pe altul? Pentru că se punea problema să ucizi spiritul şi să umileşti sufletele. Cînd crezi în forţă, îţi cunoşti bine duşmanul. O mie de puşti aţintite asupra sa nu vor împiedica un om să creadă în sinea lui în dreptatea unei cauze. Şi, dacă el moare, alţi drepţi vor spune nu pînă cînd forţa va obosi. Să-l ucizi pe cel drept nu este prin urmare îndeajuns, trebuie să-i ucizi şi spiritul pentru ca exemplul unui drept care a renunţat la demnitatea lui de om să-i descurajeze pe toţi cei drepţi laolaltă şi dreptatea însăşi.

De zece ani încoace, un popor s-a dedicat distrugerii sufletelor. Era destul de sigur de forţa lui pentru a crede că sufletul este de acum încolo singurul obstacol şi că de el trebuie să se ocupe. S-au ocupat de el, şi, spre nenorocirea lor, uneori au reuşit. Ştiau că există întotdeauna un ceas din zi şi din noapte cînd şi cel mai curajos dintre oameni e un laş.³

Au ştiut întotdeauna să aştepte acel ceas. Şi în ceasul acela au căutat sufletul printre rănile trupului, l-au făcut rătăcit şi nebun, iar uneori, trădător şi mincinos.

Cine ar îndrăzni să vorbească aici despre iertare? De vreme ce spiritul a înţeles, în sfîrşit, că nu poate învinge sabia decît prin sabie⁴, de vreme ce a luat armele şi a obţinut victoria, cine i-ar cere să uite? Mîine, nu ura va fi cea care va vorbi, ci dreptatea însăşi, întemeiată pe memorie. Şi este cea mai eternă şi mai sacră dreptate aceea de a ierta în numele tuturor acelora dintre noi care au murit fără să fi vorbit, cu pacea superioară a unei inimi care nu a trădat niciodată, dar de a lovi straşnic în numele celor mai curajoşi dintre noi care au fost făcuţi laşi prin înjosirea sufletului, şi care au murit deznădăjduiţi, luînd într-o inimă pe veci devastată ura lor faţă de ceilalţi şi dispreţul faţă de ei înşişi.

1. Autorul împrumută aici titlul romanului lui André Malraux Le Temps du mépris, apărut în 1935, pe care l-a şi adaptat pentru teatru anul următor.

2. Ştirea apăruse în numărul anterior din Combat sub titlul „Mărturia martirilor“. În şanţurile fortăreţei de la Vincennes, din apropierea Parisului, fuseseră descoperite cadavrele a treizeci şi patru de francezi torturaţi de SS (n.ed.fr.).

3. Această remarcă o face şi personajul Tarrou din romanul Ciuma în jurnalul său, în care notează evoluţia flagelului şi reacţiile celor care se confruntă cu el.

4. Pentru lupta dintre spirit şi sabie, vezi şi infra, „După doi ani“, sfîrşitul articolului „Aniversare“, p. 119.