Shahrnush Parsipur, Khatirat-i zindan

Originally published in 1996 in Sweden as Prison Memoir by Baran Publishing

© 2015 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5804-6

ISBN PDF: 978-973-46-5805-3

ISBN print: 978-973-46-5668-4

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: c by Ivar Husevåg Døskeland

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

SHAHRNUSH PARSIPUR s-a născut în 1946 în Teheran. A urmat sociologia la Universitatea din Teheran, iar ulterior a studiat filosofia şi civilizaţia chineză la Sorbona. Întoarsă din Franţa înainte de a-şi termina studiile, în 1979, din cauza revoluţiei din Iran, a fost arestată în urma unei neînţelegeri şi a petrecut mai bine de patru ani în închisoare. Mai târziu a fost iarăşi încarcerată din pricina opiniilor sale disidente. A debutat cu povestiri, iar în 1976 i-a apărut cel dintâi roman, Câinele şi iarna cea lungă. Scrierile sale au atras atenţia cercurilor literare din Teheran, iar în 1992 a fost invitată într-un turneu în America şi în ţări din Europa. La revenirea în Iran, a constatat că în ţară publicarea cărţilor sale fusese interzisă, prin urmare s-a întors în Statele Unite, unde locuieşte şi în prezent. De aceeaşi autoare la Editura Polirom a mai apărut volumul Femei fără bărbaţi (2014).

Los Angeles, 22 decembrie 1994

E prima zi de iarnă. Încep să se vadă primele raze ale răsăritului.

Mă prosternez în rugăciune. Cred că întreaga existenţă este un tot unitar conştient. Cred că fiecare fir de praf are un soi de conştiinţă, în felul lui. Cred că nu se pot găsi nici măcar doi atomi de hidrogen care să semene întru totul unul cu celălalt. Cred că şi atomii de hidrogen au, cumva, un fel de conştiinţă. Aşa că mă rog: „Doamne, te slăvesc în toate manifestările tale. Tu eşti cel care te mistui într-un loc pentru a ieşi la iveală în altele. Tu eşti cel care uneori vrea să nu fie, pentru ca apoi să fii mai mult ca oricând. Tu eşti cel care a dorit să-i privesc moartea şi renaşterea într-o mare de sânge. Aşa că te rog să-mi dai puterea să scriu despre ce am trăit în închisoare. Tu ştii că nu fac asta dintr-un cult al eroilor şi că nu aparţin nici unui grup sau vreunei organizaţii. Ştii că eu ştiu că lumea a treia e muribundă şi că unele lucruri s-au pierdut poate pentru totdeauna. Mai ştii şi că eu ştiu că eşti lipsit de morală, pentru că morala se limitează la viaţa oamenilor”.

Munca te salvează întotdeauna. Munca neîntreruptă, dublată de răbdare şi stăruinţă, poate să-ţi deschidă uşi. Iar munca mea e scrisul. Am trăit ani grei, iar în ultimii doi am fost afectată de o tulburare nervoasă gravă. O durere nedefinită mi se încolăceşte pe şira spinării şi mi se strecoară până în creier. Lipsită de voinţă, asemenea tuturor celor chinuiţi, fumez. Ştiu că prin asta fac rău corpului curat pe care mi l-ai dăruit. Îmi spun că timpul e scurt şi, dacă nu scriu acum, s-ar putea să nu mai am niciodată prilejul. Mă gândesc la milioanele de cărţi care se umplu de praf în biblioteci. Mă gândesc la milioanele de oameni care s-au prăbuşit în culmea geniului şi talentului. Între toate acestea, ce valoare poate să aibă munca mea? Dar este singurul lucru la care mă pricep. Îmi spun: „Scrie! Nu contează dacă nu va citi nimeni”. Este era computerelor, iar oamenii din lumea modernă se îndepărtează zilnic, tot mai mult, de lumea veche. În fiecare zi noi descoperiri sunt testate, iar profesorii nu mai apucă să scrie cărţi, oferindu-le studenţilor doar însemnările lor. Aşadar, scrie! Poate cineva o să citească.

În urma unei invitaţii cu totul întâmplătoare, am călătorit în Germania. În urma unei invitaţii cu totul întâmplătoare, am venit în America. Mi-am spus că acum, dacă tot am venit, să profit de ocazie ca să scriu tot ce nu aş putea să scriu şi să public în Iran. Această atitudine e în discordanţă cu filosofia mea obişnuită. Nu m-am ferit niciodată de confruntările directe. Cred că în orice ţară cu legi proprii, contestarea ideilor trebuie să se oprească doar în punctul în care s-ar produce un paradox şi s-ar deregla condiţiile naturale specifice mediului respectiv. Dar acolo nu aş fi putut scrie. Astăzi, când privesc din Los Angeles spre „dincolo”, văd că legile de acolo acţionează în aşa fel încât transformă fiinţa umană într-un bolovan inert. Represiunea nu le lasă intelectualilor altă soluţie decât fuga. Aici mă simt însă ca într-o fermă de păsări, cu lumină puternică şi muzică zgomotoasă, în care găinile fac ouă fără încetare. Acolo mă simţeam sufocată, aici mă simt slabă şi neputincioasă şi ştiu că, oricât aş fugi, tot voi rămâne în urmă.

Le-am spus prietenilor mei că am nevoie de ajutorul lor. Au fost de acord, fără să ştie despre ce este vorba. Editura Zamaneh, care publicase romanul Raţiunea albastră, mi-a plătit biletul. S-a implicat şi Afshin Nasiri, care tehnoredactase romanul şi îl pregătise pentru tipar. Tot el s-a ocupat şi de Ceremonia ceaiului în prezenţa lupului, mi-a tradus câteva nuvele şi a fost mereu gata să-mi sară în ajutor. Am stat o lungă perioadă în casa prietenei mele, Mina Naraghi. Nehzat Farnoody şi Parisa Saed mi-au oferit găzduire şi, împreună cu Homa Sarshar, au suportat cheltuielile de cazare. Printre cei care m-au ajutat se numără şi profesorul Yarshater, Houra Yavari, Reza Samiee, Azita Shafazand şi soţul ei, Ahmad Karimi Hakkak şi Nasrin, soţia lui, Abbas Milani. Mai sunt multe alte persoane dragi cărora le sunt îndatorată şi pe care am să le amintesc la sfârşit.

Un lucru pe care vreau să-l mai spun este că în perioada detenţiei nu mi-am notat niciodată nimic. De fapt, niciodată în viaţa mea nu am luat notiţe. Prin urmare, e posibil să greşesc unele date şi, de asemenea, am uitat numele multor deţinute. Dar garantez că, atât cât m-a ajutat memoria să reconstruiesc trecutul, relatarea mea este autentică şi onestă.

La un moment dat, în timpul rugăciunii de seară din zona comună a penitenciarului Ghezel-Hesar, care avea loc când era jurnalul de ştiri la televizor, am aflat că o navetă spaţială americană cu şapte oameni la bord explodase după lansare. Arătau şi imagini ale exploziei. Ca de fiecare dată când era vreo ştire importantă, deţinutele au dat năvală spre televizor, făcând atâta gălăgie, încât cea mai mare parte a relatării crainicului s-a pierdut în vacarmul general. Mereu mă necăjeam din cauza asta. Televizorul era singura portiţă deschisă spre lumea de afară şi eu, care înainte nici nu-l băgam în seamă, devenisem dependentă de el. La fel s-a întâmplat şi altă dată, pe când eram în Unitatea Disciplinară nr. 8 şi s-a difuzat o ştire despre Masoud Rajavi, liderul Organizaţiei Mujahedinii Poporului din Iran¹. Evident că deţinutele mujahedine erau foarte incitate de acest subiect. Dar şi de data aceasta ştirea s-a pierdut aproape complet în hărmălaia produsă de deţinutele care se îmbulzeau, căutând un loc în faţa televizorului. Îmi amintesc că atunci am ţipat:

— Gura!

S-a lăsat dintr-odată o linişte ciudată peste întreaga unitate şi am reuşit să auzim sfârşitul ştirii. Cred că naţiunile care au uitat obiceiul dansului sunt afectate de această problemă. Cei care cunosc regulile dansului ştiu când să stea liniştiţi, când să se mişte, când să tacă. Din nefericire, în Iranul de astăzi dansul este considerat ruşinos.

Şi de data aceasta, lucrurile s-au petrecut după acelaşi tipic. Totuşi, era clar că explodase o navetă spaţială americană (îi zicea shuttle, dacă nu mă înşel, dar nu îmi amintesc numărul). Mi-am dat brusc seama că toate deţinutele erau profund tulburate. Se schimbau vorbe triste şi toate erau foarte mâhnite, ceea ce, fireşte, m-a surprins. Încă de la începutul revoluţiei islamice din Iran, sloganul „Moarte Americii” fusese ridicat la rang de eternă deviză a republicii islamice, iar rugăciunea de vineri începea scandându-se „Moarte Americii, moarte Israelului!”. Mereu m-am întrebat de ce nu ziceau şi „Moarte Uniunii Sovietice”. Amestecul regimului comunist din URSS în Iran era clar şi făţiş. Raţionamentul meu era că învecinarea cu acest gigant îi împiedica pe oameni să scandeze aşa ceva. Sloganul „Moarte Americii” mi se părea ridicol şi iraţional, însă republica islamică nu era singura care îl populariza. Multe grupuri asociate cu aripa de stânga susţineau şi ele aceste lozinci. Autorităţile penitenciarului dăduseră dispoziţii să fie pictate pe jos steagul american şi cel sovietic, astfel că eram obligate să le călcăm în picioare când intram în incinta închisorii. În această atmosferă generală, tristeţea adâncă manifestată de deţinute la vestea că explodase racheta americană era de neînţeles.

Era întuneric, uşa care dădea în curte fusese deja închisă, iar eu simţeam o nevoie acută să mă plimb sub cerul liber şi să mă gândesc la ceea ce se întâmplase. O fată – să tot fi avut vreo 17 ani – m-a întrebat cu amărăciune dacă am aflat ştirea. Am dat din cap că da, apoi am întrebat-o:

— Voi spuneţi mereu că sunteţi împotriva Americii, cum se face că vă îndurerează atât de mult ştirea despre explozia rachetei?

M-a privit uimită şi a spus:

— Păi, e vorba despre ştiinţă. E vorba despre cunoaşterea umană. Aceasta ne aparţine tuturor.

A devenit limpede aşadar că există o Americă a cărei identitate am definit-o, prin prisma propriilor convingeri, cu sloganul „Moarte! Moarte!”. Alături de aceasta, avem ştiinţa umană, care le aparţine tuturor oamenilor şi care a unit toate societăţile lumii de-a lungul veacurilor şi al istoriei. A doua zi, m-am gândit întruna la asta. M-am gândit la creştinism, născut în Palestina şi ajuns apoi până în America. Creştinismul, la fel ca şi islamul, este universal. În închisoare, m-am bucurat să mi s-a oferit ocazia de a studia cărţi religioase. În aceste texte, găseam artizani în fiecare rând şi propoziţie. Părea că, în ultimii şapte mii de ani, Dumnezeu hotărâse să se arate sub chipul meşterilor. L-a plămădit pe om din lut, din apă şi pământ, şi aşa şi-a revărsat binecuvântarea asupra olarului. Apoi a fost păstor care mâna oile. A cântărit cu o balanţă faptele bune şi păcatele robilor lui şi a poruncit: „Femeile voastre vă sunt vouă ogor. Duceţi-vă la ogorul vostru cum veţi voi, însă, înainte, faceţi ceva şi pentru sufletele voastre”2*. În felul acesta, i-a urmat pas cu pas pe artizani, iar acum o navetă explodase în drumul ei spre cer. Mult timp, artizanii din Orientul Mijlociu nu oferiseră modele pentru ca omul de rând să se poată identifica cu creatorul său. Meşterii din Occident construiau frenetic unelte şi schimbau în fiecare clipă faţa lumii, care nu mai putea fi reprezentată.

Cufundată în gânduri, privirea mi s-a oprit asupra unei fete bolnave, cu o rochie verde, înflorată, care se plimba întruna, mecanic. Era la începutul bolii.

Mi-am amintit momentul în care am fost arestată şi tot ce s-a întâmplat de atunci. M-am gândit că, după ce voi ieşi din închisoare, îmi voi scrie memoriile. Toate acestea se întâmplau a doua zi după explozia navetei spaţiale. Dar, deşi gândul îmi încolţise în minte, am amânat mulţi ani, din diverse motive, şi încet-încet a devenit un subiect închis. Acum, la Los Angeles, în Beverly Hills, într-un mediu cu totul american, am luat pixul în mână şi am căutat începutul. Este foarte dificil de găsit momentul în care s-a declanşat totul.

Închisoarea ar putea fi un început. Am fost în închisoare de patru ori. Niciodată nu mi s-a adus vreo acuzaţie oficială, cu excepţia celei de-a treia detenţii, dar era vorba despre dovezi falsificate, care au fost ulterior respinse de instanţa de judecată. Acum încerc să reînnod firul amintirilor de-a lungul celor patru perioade de detenţie.

1. Organizaţie politică islamico-socialistă care susţine lupta armată.

2* Coran 2:223, traducere de George Grigore, Editura Kriterion, Bucureşti, 2002 (n.tr.).

În 1971, situaţia din Iran era zbuciumată. Luptele de gherilă începuseră de doi-trei ani. De 20 de ani, mentalitatea tinerilor iranieni se cristaliza în contextul revoluţiilor din Algeria şi Cuba şi al războiului din Vietnam. Aceste evenimente au influenţat toate grupurile politice. Chiar şi eu, un copil de 10-11 ani, eram captivată de legenda algeriană. La 14 ani m-am îndrăgostit de Castro, iar mai târziu am fost absorbită de problematica războiului din Vietnam. E interesant că toate cele trei evenimente erau susţinute de Uniunea Sovietică, vecină cu Iranul. Evident, guvernul iranian şi alte state cu interese în Iran nu puteau tolera activitatea unor mişcări asociate sau subordonate Uniunii Sovietice. Acest lucru a creat tensiuni neobişnuite în societatea iraniană. Forţele prosovietice acţionau în subteran şi atrăgeau pe ascuns adepţi. Ideologia lor nu apărea niciodată la suprafaţă, astfel că oamenii, mai ales tinerii, erau nevoiţi să trăiască în două lumi diferite. Comuniştii afiliaţi sovieticilor aveau o influenţă morală larg răspândită, iar în măruntaiele societăţii începea să prindă formă un fel de stat clandestin. Tocmai acest fenomen a dus la intensificarea activităţii grupurilor religioase.

Însă pentru mine, la acea vreme, toate acestea nu aveau semnificaţii clare. Regretam că în Iran comuniştii nu pot să aibă propriile partide, la fel ca în ţările progresiste. Consideram că, dacă li s-ar permite să acţioneze liber, Iranul s-ar dezvolta mai rapid, pentru că partidele politice se pot ocupa mult mai bine în libertate de problemele societăţii. De fapt, activitatea mea politică se limita la aceste câteva elemente: fascinaţia faţă de mişcările de eliberare din lume şi un fel de atracţie sentimentală faţă de grupările de stânga care, prin caracterul lor clandestin, căpătaseră mai mult dimensiuni mitice decât politice.

Începutul mişcării armate din Iran a fost brusc şi a zguduit întreaga ţară. La un moment dat, mai mulţi oameni au fost ucişi în munţi, la Siahkal1*, şi de atunci omorurile nu s-au mai oprit, iar mişcarea armată a atras tot mai mulţi oameni, chiar dacă nu ştiau mare lucru despre ideile şi convingerile combatanţilor. Şi eu, la fel ca şi ceilalţi, urmăream cu interes problema, dar mă opuneam vehement luptei de gherilă. În primul rând, nu găseam nici un motiv pentru a recurge la asemenea metode şi nu credeam că situaţia ţării era atât de gravă pe cât pretindeau membrii mişcărilor de gherilă. În al doilea rând, deşi nu mă pricepeam la geografie, consideram totuşi că zonele aride ale Iranului nu sunt potrivite pentru un război de gherilă. Dar cel mai important era că nu găseam nici o justificare pentru lupta armată. Cu toate acestea, interesul pentru mişcarea armată lua o amploare tot mai mare în Iran.

În aceeaşi perioadă, m-am dus să văd filmul Bonnie şi Clyde şi mi s-a părut că există o oarecare asemănare între aceste evenimente ale istoriei americane şi mişcarea armată din Iran. Credeam că producerea pe scară largă de automobile Paykan are o legătură cu asta. Automobilul personal le dădea oamenilor sentimentul că sunt liberi. Consideram, de asemenea, că şi problemele sexualităţii în societatea tradiţională aveau un rol de jucat. Tradiţia dicta ca fetele să se mărite între 9 şi 13 ani şi, în acelaşi timp, virginitatea era cel mai important element al contractului de căsătorie. Urbanizarea recentă crescuse vârsta căsătoriei şi adusese femei în diverse domenii de activitate. Căsătoria se definea acum conform altor legi.

În anii 1971-1972, o cenzură drastică a ajuns să controleze toate activităţile şi SAVAK2*-ului i s-au atribuit puteri extraordinare. Foarte multe ziare şi reviste au fost închise, iar publicarea cărţilor era supusă unor restricţii dure. Intelectualii erau arestaţi cu regularitate şi mereu auzeam că unul sau altul dintre cunoscuţii mei a fost închis. Atmosfera era opresivă şi insuportabilă.

În anul 1974 a fost arestat un grup de gherilă – sau aşa-zis grup de gherilă. Cei mai mulţi dintre membrii săi erau angajaţi ai televiziunii, ai Institutului pentru Dezvoltarea Intelectuală a Copiilor sau ai ziarului Keyhan. În urma procesului, doi dintre ei, Khosrow Golsorkhi şi Keramatollah Daneshian, care au refuzat să se căiască, au fost condamnaţi la moarte. Execuţia lor a stârnit o agitaţie extremă şi a tulburat profund opinia publică. M-am numărat şi eu printre cei care au fost puternic afectaţi de aceste evenimente. În timpul procesului, una dintre persoanele din grupul respectiv şi-a exprimat cu elocvenţă regretul profund, afişând o atitudine ce sugera că ceilalţi ar fi scos-o cu forţa din casă şi ar fi obligat-o să se implice în activităţile lor. Am rămas cu impresia că, într-o mare măsură, comportamentul acestei persoane i-a aruncat pe cei doi în faţa plutonului de execuţie, ceea ce m-a înfuriat şi mai tare.

Cam tot în această perioadă, au fost arestaţi mai mulţi prieteni şi cunoscuţi ai mei implicaţi în cercuri literare, fără să aibă neapărat vreo legătură unii cu alţii. Dintre aceşti scriitori şi artişti îi amintesc pe dr. Gholamhossein Saedi, Houshang Golshiri, Farideh Lashaii şi Parviz Zahedi.

Toate aceste probleme, amplificate de dificultăţile familiale şi emoţionale cu care mă confruntam la acea vreme, m-au determinat să-mi dau demisia din postul meu de la Televiziunea Naţională Iraniană, unde realizam un program adresat femeilor din mediul rural, activitate ce îmi plăcea enorm. În argumentarea demisiei, am scris: „Demisionez în semn de protest faţă de executarea celor două persoane menţionate anterior şi arestarea celor patru pe care i-am amintit mai sus”. Am continuat, explicând: „Nu am simpatii comuniste, nu mă opun Revoluţiei Albe3*, nici monarhiei, dar sunt împotriva execuţiilor nejustificate şi a arestărilor suspecte, care îmi lasă impresia că, dacă dau glas acestor proteste, voi fi la rândul meu arestată, iar dacă încerc să scriu despre asta, nu-mi voi putea publica nicăieri opinia, aşadar demisionez pentru a apăra, atât cât îmi stă în putere, libertatea şi democraţia”.

Reza Qotbi, directorul executiv al Televiziunii Naţionale Iraniene, m-a chemat la o discuţie. Ca întotdeauna, a avut un comportament rezonabil şi argumente logice. Mi-a spus că îmi înţelege foarte bine problema, dar, în acelaşi timp, se întreabă ce impact poate avea demisia unui funcţionar de rând. Mi-a spus că, dacă aş fi fost ministru sau director general, atunci demisia mea ar fi putut influenţa într-un fel situaţia. Dar aşa, singurul lucru pe care îl voi realiza va fi că voi rămâne fără slujbă.

Argumentaţia lui era cât se poate de corectă. Dar i-am răspuns că, dacă aş fi fost ministru sau director executiv, nu mi-aş fi dat demisia pentru că sigur nu aş fi acceptat un astfel de post fără să mă gândesc bine înainte. Însă în situaţia actuală, ca funcţionar mărunt, mă consider îndreptăţită să-mi apăr libertatea. Qotbi m-a sfătuit să mă mai gândesc, mi-a arătat că îmi apreciază munca, apoi am ieşit din birou.

În vara acelui an m-am apucat să finalizez romanul Câinele şi iarna cea lungă, a cărui primă parte o scrisesem la 18-19 ani, dar, pentru că urmaseră mutarea la Teheran, intrarea la facultate, căsătoria şi naşterea copilului, nu îl mai terminasem. Am încercat să analizez în acest roman problema organizaţiilor de stânga din Iran. La acea vreme, ţara, la fel ca restul lumii, era implicată în Războiul Rece şi dezvoltarea tendinţelor stângiste reprezenta, la fel ca în multe alte state, o problemă importantă. Diferenţa era că în Iran stângiştii acţionau din umbră şi, aşa cum am spus, situaţia devenise foarte tensionată. Mă străduiam să ofer o cale pe care oamenii să se înţeleagă unii cu alţii. În acelaşi timp, eram obligată să scriu în aşa fel încât să pot trece de cenzură şi să pot publica volumul, ceea ce era extrem de dificil. Mi-era teamă că voi fi arestată, la fel ca şi ceilalţi care scriau asemenea lucruri.

Am terminat cartea la sfârşitul iernii. Am dactilografiat-o la o maşină de scris mică, manuală, în cinci exemplare. Le-am dat două exemplare unor prieteni. Într-o zi din luna septembrie a anului 1974, trei agenţi SAVAK au venit la noi acasă. Mi-am amintit că, în timpul discuţiei cu inginerul Qotbi, când acesta mi-a spus că mă vor aresta, i-am răspuns:

— Nu face nimic, aş fi foarte fericită să stau de vorbă cu ofiţerii SAVAK. Trebuie să le arate cineva unde greşesc.

Qotbi mi-a răspuns că mă înşel, pentru că membrii acestei poliţii secrete sunt lipsiţi de orice sentimente umane şi nu se poate discuta cu ei. Atunci nu am fost de acord cu această idee, deoarece credeam sincer că sunt totuşi nişte fiinţe cu sentimente umane. A trecut ceva vreme până să înţeleg că oamenii poartă măşti diferite, în funcţie de ideologia, grupul sau religia căreia îi aparţin.

Era dimineaţă. Îmi luam micul dejun şi urma să mă duc la un curs de franceză. Am deschis chiar eu uşa. Au intrat, unul dintre ei mi-a arătat legitimaţia, arma şi cătuşele şi m-a avertizat că, dacă opun rezistenţă, situaţia va deveni foarte neplăcută. Am vrut să dau mâna cu el, gest care l-a şocat. Mi-a spus că trebuie să percheziţioneze casa. I-am condus şi au răscolit întreaga locuinţă. Mi-au confiscat exemplarele dactilografiate din Câinele şi iarna cea lungă şi nu le-am mai văzut niciodată. În afară de asta, n-au mai găsit nimic care să le atragă atenţia, aşa că m-au urcat în maşină. Când am ieşit pe autostradă, mi-au ordonat să mă întind cu capul pe bancheta din spate. După o vreme am intrat într-o incintă despre care am bănuit că era penitenciarul Evin, ceea ce mi s-a confirmat ulterior.

M-au dat jos din maşină şi m-au dus într-o clădire cu un singur nivel. Au deschis uşa unei încăperi şi am intrat. Înăuntru erau doi sau trei bărbaţi. Unul dintre ei, cred că îl chema Parvizi, m-a întrebat pe un ton aspru:

— De ce te-am arestat? Hai, zi repede!

M-au descumpănit tonul lui şi mai ales adresarea gratuită cu „tu”. I-am răspuns:

— Cred că are legătură cu faptul că mi-am dat demisia.

M-a întrebat pe acelaşi ton brutal:

— De ce-ai demisionat?

— În semn de protest faţă de executarea lui Khosrow Golsorkhi şi Keramatollah Daneshian.

— Ca să vezi! a exclamat. Ce, erai îndrăgostită de Golsorkhi? Vrei să te aruncăm în aceeaşi celulă în care a stat şi el?

— Nu sunt îndrăgostită de nimeni, i-am răspuns. Nici nu sunt comunistă. Dar consider că aceste execuţii au fost nedrepte.

M-a pus apoi pe un scaun şi s-a aşezat de partea cealaltă a mesei. A întins mâna cu pumnul strâns spre mine, până mi-a atins nasul, spunând:

— Uite! Ai reuşit să mă scoţi din sărite. Ai grijă! Să nu mă faci să-ţi rup nasul!

Am fost stupefiată. Vorbisem politicos, nu adoptasem sub nici o formă o atitudine sfidătoare. Cu toate acestea, cu fiecare vorbă pe care mi-o adresa, bărbatul acela încerca să mă umilească sau să mă intimideze şi adevărul e că eram foarte speriată. Am spus:

— Nu vă supăraţi, eu vă tratez cu respect, dumneavoastră de ce mă tutuiţi?

— Eu şi pe Dumnezeu îl tutuiesc, mi-a răspuns.

Nu-mi amintesc acum prea bine restul discuţiei, dar ştiu că a încercat să dea tuturor acţiunilor oamenilor la care s-a referit un substrat sexual. Când a venit vorba despre opoziţia mea faţă de arestarea doctorului Saedi, m-a întrebat:

— Nu ştiai că Saedi e un pervers? Ştii câte femei a violat? Ştii ce-am găsit în casa lui? Ruble!

— Femeile pe care le-a agresat au făcut plângere împotriva lui? am întrebat.

— Nu.

— Atunci chestiunea nu ne priveşte nici pe mine, nici pe dumneavoastră.

Mi-a venit atunci în minte Saedi, care era atât de timid, încât prietenii îl tachinau mereu din cauza asta. Nici în chestiunea rublelor nu exista vreun dubiu, chiar şi ruşii foloseau dolari sau riali dacă voiau să plătească pe cineva.

Discuţia a evoluat însă de aşa natură încât, până la urmă, nu am putut să mă abţin şi am izbucnit în plâns. Mă întreb şi astăzi dacă toate serviciile de securitate se poartă aşa cu oamenii sau doar cele din Iran folosesc asemenea metode. Îmi amintesc că mi-a spus la un moment dat:

— Probabil că ne urăşti foarte tare.

— Nu, deloc, i-am răspuns.

A părut foarte surprins. Am continuat:

— După părerea mea, o agenţie de securitate este un organism necesar, care există în toate ţările lumii. Singura problemă este că agenţia de securitate din Iran se îndreaptă într-o direcţie care deranjează pe toată lumea.

Interogatoriile mele au continuat câteva zile la rând şi, pe parcursul lor, m-au întrebat de câteva ori dacă am citit numărul X al revistei Tamasha, publicată de Televiziune. Răspunsul meu a fost mereu negativ şi, în cele din urmă, i-am rugat să-mi arate numărul respectiv, ca să ştiu despre ce e vorba. Această parte a interogatoriului era condusă de un căpitan care a rămas tăcut când am făcut această solicitare.

Am stat în total 54 de zile în arest şi în această perioadă am fost ţinută într-o celulă de detenţie solitară. O dată, am fost mutată disciplinar într-o celulă de detenţie solitară şi mai mică. În zona respectivă, coridorul era mereu murdar de sânge şi se auzea necontenit plânsul unui bărbat⁴. Apoi m-au readus în unitatea iniţială. Directorul adjunct al penitenciarului, căpitanul Rouhi, părea un om bine-crescut şi respectabil. Am auzit că după revoluţie s-a sinucis.

În cele din urmă, s-au hotărât să mă elibereze şi mi-au spus că fusesem reţinută cu scopul de a strânge informaţii. Ştiam că arestul temporar e de maximum 48 de ore şi am protestat pentru că fusesem reţinută atât de mult timp, obiecţie ce mi-a prelungit detenţia cu încă o săptămână. Aşadar, am fost eliberată după 54 de zile. Câteva luni mai târziu, mi-am dat seama că fusesem arestată din cauza unui articol publicat în unul dintre numerele revistei Tamasha, în care se dezvăluise adresa uneia dintre persoanele arestate în dosarul Golsorkhi. În urma plângerii persoanei respective, toată conducerea revistei fusese arestată. Autorul articolului a declarat că eu îl instigasem să scrie, aşa că m-au arestat şi pe mine.

Când îmi reamintesc această întâmplare, după atâţia ani, mă gândesc că, dacă ofiţerii serviciilor de securitate de atunci ar fi avut un comportament mai potrivit, multe din tragediile ulterioare ar fi putut fi evitate. Eu nu am fost torturată atunci, dar am fost jignită şi umilită fără absolut nici un motiv şi nici o justificare. Era ca şi cum impertinenţa şi grosolănia s-ar fi numărat printre obligaţiile agenţiei. Şi, în acelaşi timp, mă gândesc azi că poate, contrar presupunerilor, agenţia nu forma un tot unitar şi omogen şi că multe probleme erau create de cei care urmăreau interesele ascunse ale propriilor organizaţii.

După ce am ieşit din închisoare, atmosfera generală a devenit şi mai greu de suportat. În aer era o tensiune care prevestea furtuna ce urma să vină. În această perioadă, s-a întâmplat de câteva ori să le trimit cărţi unor prieteni din străinătate, pentru ca după câteva zile cineva să mi le aducă înapoi la uşă. Tot atunci a fost eliberat din închisoare şi dr. Gholamhossein Saedi, dar era de nerecunoscut. Părea foarte chinuit. Suferinţa psihică a acestui drag prieten m-a răvăşit profund. Cred că, dată fiind sensibilitatea lui artistică deosebită, Saedi simţea chiar şi frământările imperceptibile ale societăţii şi această percepţie nedefinită se reflecta în comportamentul lui neobişnuit. Asemenea multora dintre locuitorii Azerbaidjanului de la acea vreme, avea şi el unele simpatii comuniste, dar era totodată limpede că este suspicios faţă de ideile comuniste, deşi nu putea să se desprindă în totalitate de tendinţele locale şi să gândească liber.

La acea vreme, romanul meu era la editură, eu mă ocupam de corectarea manuscrisului tehnoredactat şi încercam să-mi găsesc un loc de muncă. Însă mi-am dat seama destul de repede că nu sunt în stare să suport acea atmosferă bolnăvicioasă. În vara anului 1976 am părăsit ţara împreună cu fiul meu. Ne-am dus mai întâi în Anglia, iar de acolo în Franţa. Undeva în adâncul minţii mi-a încolţit ideea de a mă implica în activităţi politice. În Franţa, gândindu-mă iar la planurile mele de viitor, am profitat de ocazie pentru a studia manifestele şi materialele tipărite de diverse grupări politice. Nu am găsit în ele decât o serie de generalizări clădite pe o fundaţie de chestiuni obscure. Se sugera că mişcarea armată era necesară, dar nu era clar ce obiective se spera să fie realizate prin această mişcare. Obiectivul sau obiectivele nu erau definite.

Cu câţiva ani înainte, într-o seară, a venit la mine un prieten care dispăruse o perioadă. M-a informat că e implicat în activităţi politice armate şi a insistat să nu dezvălui nimănui întâlnirea noastră. Apoi mi-a sugerat să mă alătur şi eu grupului lor subteran. L-am întrebat care sunt obiectivele pe care le urmăreşte grupul respectiv şi mi-a răspuns „revoluţia comunistă”. Desigur, eu nu eram comunistă, m-aş fi putut considera cel mult social-democrată, chiar şi asta cu greu. Nu am comentat acest aspect, dar l-am rugat să-mi pună la dispoziţie un material de vreo 30 de pagini, ca să pot analiza în mod detaliat, constructiv şi argumentat mişcarea grupului său şi obiectivele viitoare ale acesteia. S-a mirat peste măsură şi mi-a spus că nu este nevoie de un astfel de text sau document scris. Tot ce conta cu adevărat era necesitatea mişcării armate, iar platforma grupului urma să fie conturată după victorie.

Îmi amintesc că i-am cerut să mă ierte, dar nu pot să mă implic în activităţi politice în temeiul unor argumente atât de obscure. Când eram în Franţa, studiind manifestele diverselor grupări politice, am retrăit aceleaşi sentimente. Documentele abundau în relatări despre eroi care şi-au jertfit viaţa în luptă. Dar obiectivele şi poziţia lor erau ambigue. De la distanţă, puteam să judec la rece aceste chestiuni. Pentru prima dată în viaţa mea, aveam prilejul să compar atmosfera din două ţări diferite. Mă mira faptul că în Iran eram mereu supărată şi furioasă, iar în Franţa mă simţeam liniştită şi relaxată. La început, am considerat că factorul principal al acestei diferenţe era sistemul industrial din Franţa. Reţeaua excelentă de metrou şi de autobuze făcea posibilă deplasarea oamenilor fără dificultăţi. În Teheran, problema traficului era un motiv permanent de nemulţumire şi plângeri. Am urmărit, de asemenea, starea de spirit generală. În Franţa, oamenii lucrau liniştiţi, dar susţinut. Era o consecinţă firească a industrializării. În Iran, ai fi zis că fiecare sarcină îndeplinită este o favoare şi aruncă o obligaţie pe umerii celorlalţi. Această atitudine era produsul societăţii agrare şi al sistemului social bazat pe legături de rudenie. Munca nu era privită ca aducând beneficii societăţii, ci servind doar intereselor familiei. Nu exista un sistem prin care angajaţii merituoşi să fie selectaţi şi ajutaţi să progreseze, pentru că în realitate nu se producea nimic, deci nu era nevoie de îmbunătăţiri. Apoi preţul industrializării şi modernizării a ajuns să fie plătit de oameni. Voi explica mai jos de ce tocmai acest fenomen a dus la revoluţia din Iran.

Un alt aspect care mi-a atras atenţia a fost efectul climei. Ariditatea Iranului, soarele arzător, praful care plutea adesea în aer erau principalele cauze ale unei stări continue de nervozitate. Într-un oraş de dimensiunile Teheranului, toate acestea erau amplificate de traficul sugrumat, creând o atmosferă tensionată permanentă. În Paris, ploile constante şi umiditatea moderată şi naturală a climei creau condiţii plăcute, relaxante.

În această perioadă, bâjbâiam. După o vreme, am înţeles că sub nici o formă nu voi susţine mişcarea armată şi că va trebui să fac tot posibilul să mă eliberez de prezenţa permanentă a eroilor morţi. Motivaţia mea nu era câtuşi de puţin frica, ci convingerea fermă că această mişcare armată va distruge complet ţara. Mi-era, de asemenea, clar că regimul monarhist suferă de lipsuri şi probleme. Promovarea insistentă a arianismului şi acapararea unor puteri din ce în ce mai mari de către şah îngreunau drumul spre democraţie. Cu toate acestea, direcţia urmată de statul tehnocrat al şahului spre industrializarea ţării părea o evoluţie benefică şi mi-era clar că, dacă nu pot să aduc şi eu vreo contribuţie în acest sens, nu vreau nici s-o sabotez în vreun fel. În realitate, în ultimii ani ai domniei şahului, mişcările politice subterane creaseră o situaţie în care oamenii, chiar dacă şi-ar fi dorit să susţină guvernul, nu ar fi putut face asta. În Franţa, am ajuns la concluzia că trebuie să mă ţin departe de toate grupările politice şi să mă dedic studiului şi activităţii de cercetare.

În Iran, am dat peste o carte intitulată I Ching sau Cartea Schimbărilor, un vechi text chinezesc. Mi s-a părut că se pot analiza sursele misticismului iranian pornind de la acest text. M-au fascinat şi similitudinile dintre structura acestei cărţi şi jocul de şah, pe de o parte, şi instrumentele geomantice iraniene, pe de altă parte. Mă gândeam că s-ar putea analiza posibilitatea de a exista un element central care să facă legătura între aceste trei fenomene. Nu ştiam nimic despre geomanţie, aveam cunoştinţe limitate despre şah şi abia începusem să cunosc I Ching. M-am consultat cu un profesor universitar şi el mi-a sugerat să mă înscriu la secţia de limbă şi civilizaţie chineză şi să încerc să mă familiarizez cu aceste concepte. Am făcut întocmai şi, cu puţina franceză pe care o ştiam, am început să învăţ chineza. Am descoperit că similitudinile între acea carte şi dialectica lui Hegel şi Marx merită de asemenea investigate, aşa că am pornit cu paşi şovăitori la drum, încercând să găsesc sensurile acestor tipuri antice de dialectică.

În facultatea noastră nu era nici un iranian şi nici nu frecventam comunităţile de iranieni. Cercul meu de prieteni se limita la câţiva francezi, chinezi şi vietnamezi, plus câteva rude. M-am distanţat mult de evenimentele din Iran şi am ajuns încet-încet să mă gândesc să-mi petrec restul vieţii călătorind şi studiind. Tot atunci am început să scriu un nou roman, intitulat Aventurile mărunte şi simple ale spiritului copacului. În atmosfera deschisă din Franţa, îmi propusesem, de asemenea, să analizez problemele şi dificultăţile de natură sexuală asociate cu modernizarea societăţii iraniene.

1* În data de 8 februarie 1971, un grup de combatanţi ai miliţiilor fedaine au atacat un post de jandarmerie din oraşul Siahkal, aflat în nordul Iranului. Incidentul marchează începutul mişcărilor de gherilă din Iran (n.tr.).

2* SAVAK (Sazeman-e Ettela’at va Amniyat-e Keshvar – Organizaţia de Informaţii şi Securitate Naţională) era poliţia secretă a Iranului, instituită de şahul Mohammad Reza Pahlavi (n.tr.).

3* Amplu program de reforme şi legi pentru modernizarea statului lansat de şahul Mohammad Reza Pahlavi la începutul anilor ’60 (n.tr.).

4. În zonele de detenţie solitară de pe vremea şahului, în aceeaşi clădire se aflau atât celule pentru femei, cât şi pentru bărbaţi.

În toamna anului 1977 eram ocupată cu scrierea ultimului meu roman. În octombrie, am aflat că mai mulţi scriitori şi poeţi iranieni organizau seri de poezie la Institutul Goethe din Teheran, manifestări ce fuseseră foarte bine primite. În America, puterea fusese preluată de Carter şi, la presiunile acestuia, politica şahului se mai relaxase. Însă după foarte puţin timp au început demonstraţiile din Qom, în urma cărora mai mulţi oameni şi-au pierdut viaţa. După 40 de zile, la Tabriz s-a organizat o ceremonie de comemorare a victimelor demonstraţiilor, apoi, treptat, tensiunile şi frământările s-au intensificat. În această perioadă, eu eram absorbită de munca mea şi de studii şi nu urmăream cu prea mare atenţie ce se întâmpla în Iran.

Însă încet-încet demonstraţiile s-au întins pe o arie tot mai mare şi pe scena politică au apărut diverse grupări. Iranienii din întreaga lume erau cuprinşi de freamăt şi la un moment dat mi-am dat seama că văd tot mai mulţi oameni în casa mea. În iunie 1978, romanul meu era gata de publicare şi i l-am trimis unui scriitor iranian, care urma să se ocupe de tipărire. Acesta mi-a spus că, date fiind împrejurările, nu e cel mai bun moment pentru a-l publica. Evenimentele din acea perioadă au avut un impact negativ şi asupra studiilor mele, căci mi-era greu să mă concentrez. Începusem să particip des la întrunirile iranienilor şi să urmăresc cu atenţie informaţiile despre Iran din presa şi televiziunea franceze. Liniştea în care trăisem în ultimii doi ani se spulberase. Iranul se cufunda în haos şi numele ayatollahului Khomeini începuse să apară peste tot.

Trebuie să mărturisesc că, din clipa în care am auzit pentru prima oară de ayatollahul Khomeini şi până acum, când scriu toate acestea, nu am crezut niciodată în el, nici măcar o secundă. Încrederea într-o persoană este ceva ce ţine de suflet. Trebuie, de asemenea, să mărturisesc că, deşi cred în Dumnezeu şi respect toate religiile, nu am încredere în persoanele care îmbracă veşminte religioase şi se proclamă mesageri ai religiei. Însă, în ceea ce-l priveşte pe ayatollahul Khomeini, această lipsă de încredere are mai multe faţete. Mi s-a întâmplat uneori să văd clerici care nu m-au impresionat neapărat prin opiniile lor religioase, ci prin alte aspecte. Însă această personalitate istorică nu m-a atras niciodată prin nimic, deşi nu pot zice nici că îl detestam. „Lipsă de încredere” este, cred, cea mai bună expresie care îmi vine în minte şi, la acea vreme, a fost un aspect important, pentru că zi de zi numărul iranienilor prinşi în iureşul revoltelor cădeau pradă influenţei acestei persoane. Acelaşi lucru se întâmpla şi în rândul iranienilor din Paris şi prieteniile începuseră încet-încet să se destrame.

În 1978, la sfârşitul verii, am fost împreună cu câţiva prieteni în Maroc. Călătoria noastră ne-a purtat până în adâncul deşertului şi, pe la mijlocul drumului, am auzit ştirea despre incendiul de la Cinema Rex din Abadan. Oamenii arseseră, la grămadă, în sala de cinematograf. Tatăl şi fratele meu locuiau în Abadan, aşa că m-am speriat foarte tare. Am încercat să-i contactez telefonic, dar fără succes. În cele din urmă, am sunat, prin Paris, la Teheran şi m-am asigurat că sunt teferi. Am ştiut atunci că totul e pe cale să se schimbe. Circulau foarte multe zvonuri. Unii puneau incendiul pe seama şahului. Eu suspectam amestecul forţelor religioase.

În Maroc, am observat asemănări uimitoare cu Iranul, în aşa măsură, încât uneori aş fi zis că mă aflu în Iran. În timpul călătoriei mele, am cunoscut câteva marocane, care m-au invitat la cină. Erau şapte şi toate spuneau că nu-şi doresc să se căsătorească cu un marocan. Filosofia lor era că un marocan poate să-şi ia mai multe soţii. Două-trei dintre ele ar fi fost dispuse să se mărite cu iranieni, pentru că, la acea vremea, legislaţia din Iran fusese modificată, prin reformele din cadrul Revoluţiei Albe, dându-le bărbaţilor dreptul la o singură soţie. Lucrurile erau în schimbare şi aceste legi aveau să fie eliminate, dar toate similitudinile dintre Iran şi Maroc m-au făcut să asociez „deşertul” cu „o anumită mentalitate religioasă”.

M-am întors la Paris. Grupările de stânga din Franţa organizaseră mai multe demonstraţii în semn de protest faţă de incendiul de la Cinema Rex. Am fost şi eu la aceste manifestaţii şi am făcut vreo zece paşi alături de demonstranţi, dar, pentru că nu mai participasem până atunci la astfel de mitinguri, nu m-am simţit în largul meu şi am părăsit marşul de protest.

După câteva zile, pentru prima dată de când mă aflam în Franţa, am fost în căminele studenţeşti din Cité Université. Studenţii iranieni activişti vindeau publicaţiile grupurilor politice de care aparţineau. Secţiunea ocupată de Gherilele Fedainilor¹ şi de Mujahedinii Poporului era foarte aglomerată. În fundul sălii, într-un loc pe unde nu trecea nimeni, stătea un bărbat cu barba nerasă de câteva zile, cu câteva cărţi religioase înşirate în faţa lui, scoase la vânzare. Chiar înaintea sa, alt bărbat cu barbă vindea publicaţiile partidului Tudeh2*. În acel moment, nu aş fi putut ghici în ruptul capului că, într-un viitor foarte apropiat, aceste două grupuri aveau să preia frâiele puterii – unul făţiş şi celălalt din culise. Am participat şi la una dintre întrunirile membrilor Gherilelor Fedainilor Poporului, despre care îmi amintesc că fuseseră organizate în memoria lui Khosrow Golsorkhi şi Keramatollah Daneshian. În altă seară am fost la o întrunire unde a vorbit Banisadr, care mai târziu avea să devină primul preşedinte al Iranului. După toate acestea am ajuns la concluzia că nu am nici un chef de activităţi politice şi că nu mă atrage nici unul din curentele respective. Eram tot mai neliniştită şi mai îngrijorată în privinţa viitorului, pe care îl vedeam foarte sumbru. Având prilejul să privesc Iranul de la distanţă, îi observasem fragilitatea şi slăbiciunea. Eram de părere că Iranul nu are nevoie de o revoluţie, ci de reformă. Cu un an înainte de aceste evenimente, am luat cuvântul în cadrul unei întruniri la care a participat şi Banisadr. I-am spus:

— Orice revoluţie ar avea loc acum în Iran ar duce la moartea a cel puţin trei milioane de oameni.

El a răspuns:

— Fie, atunci să moară! Aşa măcar ţara se va curăţa.

Mă aşteptam să înceapă masacrul dintr-o clipă în alta. Mi se părea evident că nici una dintre grupările de stânga nu are capacitatea să ţină frâiele puterii, deoarece se dezvoltaseră mereu subteran şi erau lipsite de coeziune. Totodată, nu ar fi putut prelua puterea decât cu sprijinul Uniunii Sovietice, caz în care s-ar fi instituit o guvernare de tip „pumn de fier” sau s-ar fi implicat Occidentul şi ar fi anihilat toate aceste grupări. Ştiam că în Iran democraţia nu este posibilă, dar nu puteam să investighez motivele reale ale acestei probleme. Istoria demonstra că în această ţară democraţia nu existase nici măcar o singură zi. Totuşi, ca orice optimist, speram că e posibilă. Era de asemenea evident că industriile nou-dezvoltate din Iran vor suferi pierderi enorme. Tot în anul 1978, radioul francez a difuzat într-o zi un interviu cu Amir Abbas Hoveida, fostul prim-ministru al Iranului. Întrebat care este motivul mişcărilor populare, Hoveida a răspuns că traficul este un factor esenţial şi a promis să inaugureze în termen de doi ani metroul din Teheran. Eu îi împărtăşeam părerea. Industriile nou-introduse în Iran produseseră schimbări în structura tradiţională, insuportabile pentru conservatori şi tradiţionalişti. Progresul industrial distrusese orânduirea tradiţională, în timp ce noua organizare industrială nu avea încă o formă bine definită. Această stare de lucruri crea tensiuni supărătoare pentru toată lumea. Cel mai greu de suportat erau schimbările din comportamentul femeilor. Aflat în pragul revoluţiei, Iranul era invadat de grupuri care apărau vehement preceptele tradiţionale. Era vorba despre o comunitate organizată pe principiul stăpân-supus, care ignora în totalitate relaţiile economico-industriale, ceea ce a dus, de altfel, şi la incompatibilitatea cu politica şahului. Acest grup era format în cea mai mare parte din oameni din mediul rural, care se treziseră pe neaşteptate aruncaţi în vâltoarea oraşelor. Reacţia firească a acestei populaţii în încercarea de a-şi recupera identitatea pierdută s-a potrivit cu dezideratele conservatoare şi tradiţionaliste ale grupărilor religioase care câştigau tot mai mult teren în 1978. Ţara se îndrepta astfel spre declin, dar la acel moment situaţia nu era încă uşor de sesizat, pentru că grupările de stânga, liberale şi naţionaliste deveniseră foarte active, dând impresia că este vorba despre o revoltă naţională.

Însă eu eram singură şi izolată, urmărind la televizor mişcările maselor. Aveam convingerea fermă că aceste mişcări trebuie oprite înainte să se acutizeze, fără a pierde din vedere, bineînţeles, respectul faţă de oameni. Mă gândeam că mulţimile sunt alcătuite din indivizi şi fiecare dintre aceştia are dreptul să greşească.

În această perioadă au început disputele cu prietenii, pentru că eu nu eram de acord cu mişcările populare, iar ei le susţineau cu înfocare. Ahmad Shamloo, poetul iranian, se afla pe atunci în Londra şi administra câteva publicaţii care criticau regimul monarhist. I-am trimis o scrisoare în care am încercat să explic că susţinerea mişcărilor de masă va avea urmări nedorite. Îmi amintesc că i-am scris că şahul este în declin şi monarhia se prăbuşeşte rapid, însă, dacă toţi oamenii îl urmează în acest declin, se vor prăbuşi cu toţii împreună. Am anexat şi un articol, ca parte a eforturilor mele fără rost de a explica circumstanţele. Puţin după aceea, Ahmad Shamloo a renunţat la activitatea publicistică şi, după o vizită în Paris, s-a reîntors la Teheran. Evident, motivul retragerii sale n-a avut nici o legătură cu scrisoarea mea.

În toamna anului 1978, ayatollahul Khomeini a venit la Paris, producând multă agitaţie în rândul iranienilor din capitala franceză. Era un du-te-vino permanent, iar oamenii nu vorbeau decât despre privirea lui pătrunzătoare şi discursul impresionant. Îmi amintesc prima înregistrare video difuzată la televizor. Stătea aşezat pe iarbă, sub un măr, şi totul părea învăluit în linişte şi pace. În câteva zile, pajiştea respectivă se uscase complet din cauza puhoiului de oameni care veneau în pelerinaj şi locul se transformase în deşert. Pentru mine, care nu vedeam deloc cu ochi buni tot ce se întâmpla, acesta a fost un semn rău. Cu atât mai mult cu cât începuse să apară în discuţii şi problema hijab-ului. Multe dintre femeile care participau la demonstraţii purtau chador şi, chiar şi în Paris, persoanele care vizitau locuinţa ayatollahului erau obligate să respecte hijab-ul. Acest lucru mă înfuria peste măsură şi mă întrista tot mai mult. Într-o zi, câţiva cunoscuţi ai mei s-au hotărât să meargă la Neauphle-le-Château pentru o întrevedere cu ayatollahul. I-am însoţit în calitate de jurnalist. Îmi doream, de altfel, mult să văd de aproape această personalitate importantă şi să verific dacă sunt adevărate relatările care îl înfăţişau într-o lumină magică. Tot în acea zi programasem şi un interviu cu domnul Yazdi3*. Întrebările mele au fost directe şi au dat glas tuturor îngrijorărilor mele, prin urmare cunoscuţilor mei li s-a părut mai înţelept să se distanţeze de mine. Apoi am mers într-un cort mare care fusese pregătit pentru rugăciune, unde a venit un cleric ce urma să citească rugăciunea. Eu stăteam într-un colţ, lipită de peretele cortului, dar s-a întâmplat să fie tocmai locul de unde clericul alesese să citească rugăciunea. A pus piatra pentru rugăciune lângă picioarele mele şi a început să declame cu atâta furie şi dispreţ, încât îmi venea s-o iau la fugă. Am rezistat însă cu stoicism, ştiind că nu făcusem nici cel mai mic gest nepotrivit. Atâta doar că prezenţa mea părea să-i stârnească ura. Am aflat mai târziu că îl chema Ghoffari. Mi-am amintit că odată, la aeroportul Orly din Paris, căutam panoul unde erau afişate zborurile ca să aflu ora de decolare a avionului spre Iran. Am dat peste un cleric însoţit de o fată cu capul acoperit. I-am cerut fetei ajutorul, politicoasă, iar ea tocmai se pregătea să-mi răspundă, cu amabilitate, când clericul a smucit-o de braţ şi i-a interzis să vorbească cu mine.

Revenind la acea zi când ne aflam la Neauphle-le-Château, în cele din urmă şi-a făcut apariţia şi ayatollahul Khomeini. Mulţimea s-a dat la o parte, făcându-i loc să intre. M-am ridicat în picioare şi l-am privit cu atenţie pe viitorul conducător al Iranului. M-am străduit să-l analizez cu onestitate, dar am ajuns la aceeaşi concluzie pe care o trăsesem cu câteva luni în urmă, că nu am încredere în el. Era un sentiment lipsit de iubire sau ură.

În aceeaşi seară, a venit şi ayatollahul Montazeri4*, căruia i-am luat un scurt interviu. Tot atunci, şahul îi propusese pe Gholamhossein Sadiqi⁵, fost ministru de Interne în guvernul lui Mosaddeq⁶, pentru funcţia de prim-ministru. Îmi doream din tot sufletul să accepte. La acea vreme, mai consideram că forţele religioase au suficientă raţiune pentru a nu se împotrivi numirii. Ayatollahul Montazeri părea un om foarte prietenos. A povestit despre timpul petrecut în închisoare şi despre tortură. Avea aerul unui bunic iubitor. Nu s-a discutat despre nominalizarea lui Sadiqi.

Ne-am întors la Paris. Unul dintre prietenii care ne însoţeau, pictor, avusese o întrevedere cu ayatollahul Khomeini. Ne-a povestit:

— M-a întrebat cu ce mă ocup. I-am spus că sunt pictor şi mi-a răspuns cu o încruntătură severă.

Am simţit o strângere de inimă. Mie pictura mi se părea o ocupaţie de care trebuia să fii mândru şi nu îmi venea să cred că un pictor poate povesti cu atâta calm despre o asemenea reacţie faţă de profesia lui. Într-o zi am avut prilejul să discut pe îndelete cu acest prieten. El mi-a spus că eu nu înţeleg nimic din sentimentele religioase, iar eu încercam să-i amintesc de criza în care se zbătea Iranul. În cele din urmă am ajuns la dezbaterea la modă în acele zile, misticismul iranian, şi mi-a spus iar că eu nu pricep nimic nici din asta. M-am înfuriat şi i-am răspuns că, dacă asta înseamnă misticism, atunci n-are decât să se spele pe cap cu el.

Aceasta era atmosfera generală. Peste noapte, toţi deveniseră semireligioşi, semimistici, semihotărâţi să urmeze mişcările maselor pe drumul pe care o apucaseră. Forţa, măreţia şi grandoarea mulţimii luaseră dintr-odată locul oricărui argument şi al raţiunii. Şi clericii se mişcau odată cu puhoiul de oameni. Oamenii porniseră la drum cu numele ayatollahului Khomeini pe buze, dar nimeni nu avea habar ce va aduce ziua de mâine. Singurul intelectual care a avut curajul de a mărturisi că nu înţelege ce înseamnă „republica islamică” a fost Mostafa Rahimi, scriitor şi cercetător. Nimeni altcineva nu a îndrăznit să pună această întrebare.

De fapt, cred că pe baza principiului taqiyya, care permite disimularea şi ascunderea, poporul iranian a învăţat să nu îşi discute cu nimeni problemele personale. S-au instituit multe reguli în acest sens, chiar şi manualele sunt pline de sloganuri despre asta. Aşa că iranianul îşi ascunde problemele, mai ales când sunt de natură sexuală. Dar aceleaşi probleme se insinuează pe alte căi şi se tot adună, formând un munte invizibil care îl apasă pe umeri. După o vreme, omul nu mai face decât să reacţioneze şi în cele din urmă ajunge într-o stare de pasivitate totală. Nu vreau să spun prin asta că devine inactiv, ci doar că îşi pierde capacitatea de a face paşi spre progres. Pentru asta e nevoie de curaj, însă celui capabil numai de reacţie îi lipsesc aceste atribute. Chiar şi eu, în pofida faptului că modul de gândire al tatălui meu mi-a permis să cresc mult mai liber decât mulţi iranieni, am suferit la fel ca ei de pe urma acestor probleme care mi-au schilodit sufletul în aşa măsură încât cu greu am reuşit să discern între calea cea bună şi calea greşită. Consecinţa finală a acestei stări distructive este că toţi aşteaptă încremeniţi un personaj măreţ care să decidă în locul lor şi să le arate încotro s-o apuce. O vreme, acest personaj a fost şahul, apoi forţele religioase au început să preia acest rol şi, din anul 1978, cele două elemente s-au îmbinat în persoana ayatollahului Khomeini.

De ceva vreme, şahul îl numise în funcţia de prim-ministru pe Shapour Bakhtiar. Eu îl consider una dintre cele mai mari personalităţi politice ale Iranului din acei ani. Din nefericire, a căzut victimă politicii şahului, care nu permitea posibilitatea de a apărea oponenţi politici. Interesant este că această politică a fost urmată şi de Republica Islamică Iran, care a suprimat toate forţele de opoziţie.

Mandatul de prim-ministru al lui Shapour Bakhtiar a început în momentul acutizării crizei şi cu foarte puţin timp înainte de plecarea şahului. El a încercat, cu devotament şi curaj, să apere nişte valori care erau pe cale să se degradeze. Personal, ajunsesem la concluzia că Iranul se îndrepta rapid spre marginea prăpastiei şi eram convinsă că este absolut necesar ca masele să fie calmate, pentru ca toate reformele să fie aplicate în timp, nu pe fugă. Ca iraniană, mă rugam din adâncul inimii ca Shapour Bakhtiar să reziste măcar şase luni, pentru a potoli haosul. În acest context, forţele de stânga au jucat un rol surprinzător. O parte dintre acestea îşi desfăşuraseră ani la rând activitatea în subteran, petreceau mult timp dezbătând cine sunt şi ce fac şi erau într-o permanentă scindare. Altele, cu mai multă vechime, sprijineau făţiş forţele religioase şi, promovând lupta împotriva capitalismului, câştigaseră mulţi adepţi în rândul poporului. Era clar că, din punctul de vedere al logicii luptei comuniste, susţinerea lui Bakhtiar, ca reprezentant al burgheziei progresiste, părea mai rezonabilă decât susţinerea forţelor religioase.

Eforturile lui Bakhtiar au fost zadarnice şi, la începutul lui februarie 1979, odată cu intrarea ayatollahului Khomeini în Teheran, guvernul său a căzut. Persoanele care îl însoţeau pe ayatollah aveau să ocupe ulterior diverse poziţii în noul guvern.

În vara anului 1979 m-am dus la Teheran ca să-mi vizitez rudele. Din cauza unei boli, urmată de o intervenţie chirurgicală, am petrecut câteva zile internată în spital, iar în restul timpului m-am plimbat prin oraş şi mi-am vizitat prietenii. De asemenea, m-am simţit datoare să trec şi pe la Asociaţia Scriitorilor. Oraşul era de nerecunoscut. Diverse grupări politice desfăşurau activităţi intense şi încercau toate să se afirme în faţa lumii întregi. Organizaţia Mujahedinii Poporului atrăsese, de asemenea, un număr mare de adepţi. Gherilele Fedainilor Poporului câştigaseră şi ele mulţi simpatizanţi. Ambele organizaţii ocupaseră mai multe clădiri. În aceeaşi perioadă, Organizaţia Gherilelor Fedainilor Poporului s-a scindat în două grupuri, minoritar şi majoritar, iar din Organizaţia Mujahedinilor Poporului se desprinsese Partidul Peykar. Relaţia acestor grupuri cu statul nu era clară. Uneori erau alături de stat, alteori i se împotriveau. Asociaţii diverse de armeni, kurzi, afgani îşi anunţaseră, de asemenea, prezenţa. Pe scena politică intraseră şi un număr considerabil de grupuri de stânga. Partidul Tudeh era extrem de activ, iar Frontul Naţional încerca să câştige susţinere.

În acest context, Asociaţia Scriitorilor încerca să obţină recunoaştere oficială, după mulţi ani de existenţă clandestină. Se încerca atragerea persoanelor interesate, indiferent dacă aveau afilieri sau simpatii de stânga ori de dreapta. La una dintre întrunirile asociaţiei a luat cuvântul Ehsan Tabari, din partea Partidului Tudeh. Alte grupări de stânga i se opuneau, iar atmosfera a devenit tensionată. Partidul Tudeh era aservit Uniunii Sovietice, iar grupurile de stânga independente nu tolerau acest lucru. În tot acest timp, eu eram doar un entuziast fără importanţă care stătea într-un colţ. Printre personalităţile marcante din acea perioadă se numără dr. Manouchehr Hezarkhani, dr. Naser Pakdaman, Homa Nateq, Atefe Gorgin, Said Soltanpour, dr. Gholamhossein Saedi, Ahmad Shamloo, Mohsen Yalfani, Bagher Parham, Houshang Golshiri, Reza Berahimi şi alţii.

Şi Asociaţia era în fierbere, dar contactul meu cu aceasta a durat doar o lună, până când m-am întors la Paris. În această lună s-au petrecut evenimente importante pentru istoria politică a Iranului. Cotidianul Ayandegan şi altă revistă au fost interzise, ceea ce a dus la organizarea unui marş de protest, într-o zi cunoscută apoi ca „Ziua Ayandegan”. Am participat şi eu cu multă convingere la marşul de protest.

În faţa universităţii se adunaseră o mare de oameni, veniţi acolo nu din ordinul uneia sau alteia dintre personalităţile politice, ci dintr-o pornire sinceră. Însă în timpul marşului demonstranţii au fost atacaţi din toate părţile şi mulţimea s-a risipit. Cei rămaşi au stabilit să meargă din faţa universităţii până la sediul prim-ministrului. Eu mă număram printre cei care fuseseră separaţi de grupul principal în urma atacului forţelor de ordine. Când am ajuns şi eu la sediul prim-ministrului, nu se mai vedea nici urmă de protestatari. Cădea în schimb din toate părţile o ploaie de pietre şi bolovani. Marşul nu a avut nici un succes, dar a fost una dintre primele demonstraţii care nu au fost organizate orbeşte, ci au avut un obiectiv clar şi au urmărit să deschidă calea democraţiei.

În aceeaşi lună am fost martoră la discursul ayatollahului Taleghani în faţa Adunării Consultative. A exprimat multe puncte de vedere diferite de ale altor ayatollahi. Se spunea că e apropiat de aripa Mujahedinii Poporului. A murit la sfârşitul aceleiaşi veri, după părerea unora, fiind otrăvit.

Toată activitatea mea politică s-a rezumat la aceste activităţi. Chiar cu o zi înainte de moartea ayatollahului Taleghani m-am întors la Paris.

1. Organizaţie politică marxistă care susţine lupta armată.

2* Partidul Tudeh (Hezb-e Tudeh-ye Iran – Partidul Maselor din Iran) a fost principalul partid comunist din Iran, înfiinţat în 1941 şi interzis după Revoluţia Islamică din 1979 (n.tr.).

3* Ebrahim Yazdi, consilier al ayatollahului Khomeini în perioada care a precedat Revoluţia Islamică din 1979. A deţinut funcţiile de viceprim-ministru şi ministru al Afacerilor Externe după instaurarea Republicii Islamice (n.tr.).

4* Hossein Ali Montazeri, unul dintre artizanii Revoluţiei Islamice din 1979. Ulterior a devenit un critic dur al regimului islamic iranian, în special în ceea ce priveşte măsurile drastice luate împotriva opozanţilor (n.tr.).

5. Una dintre cele mai remarcabile personalităţi din cadrul Facultăţii de Sociologie a Universităţii din Teheran.

6. Prim-ministru iranian îndepărtat de la putere în anul 1953 în urma unei lovituri de stat organizate de CIA.