© 2013 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3776-8

ISBN PDF: 978-973-46-3777-5

ISBN print: 978-973-46-3535-1

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © Stefan Bleckrode, Vedere de pe o stradă laterală

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ZADIE SMITH s-a născut în 1975, în cartierul londonez Brent, unde a şi crescut. Provine dintr-o familie mixtă: mama ei era de origine jamaicană, iar tatăl ei era cetăţean britanic. A studiat literatura engleză la King’s College, în cadrul Universităţii din Cambridge, timp în care a început să publice proză scurtă. În 2003 a fost inclusă de revista literară Granta în prestigioasa listă a celor mai promiţători douăzeci de scriitori britanici ai deceniului, iar în 2006 i s-a acordat premiul Orange pentru proză. Pînă în prezent Zadie Smith a publicat patru romane. Cel mai recent, intitulat Nord-Vest, după numele zonei londoneze în care se desfăşoară acţiunea acestuia, a fost lansat în Marea Britanie la sfîrşitul anului 2012.

Pentru Kellas

Când Adam săpa şi Eva torcea,

Nobilul cine era?

Autor anonim

apariţie

1

Soarele dolofan stăruie pe lângă turnurile de antene telefonice. Vopseaua de pe porţile şcolii şi de pe stâlpii de felinar, menită să-i oprească pe cei dornici să se caţere, se tot încinge. În Willesden oamenii merg desculţi, străzile devin europene, toţi sunt obsedaţi să mănânce afară. Ea stă la umbră. Roşcată. La radio: eu sunt singurul autor al dicţionarului care mă defineşte. O replică bună – scrie-o pe coperta unei reviste. În hamac, în grădina unui apartament de la subsol. Îngrădită din toate părţile.

Patru grădini mai încolo, în locuinţele sociale, o fată îndârjită de la etajul al treilea ţipă la nimeni în anglo-saxonă. Un balcon mic, de Julietă, proiectează sunetul în depărtare. Ei, nu-i aşa. Nu, nu-i aşa. Hai, nu începe. Cu o ţigară în mână. Durdulie, roşie ca racul.

Eu sunt singura

Eu sunt singura autoare

Mina creionului nu se imprimă pe paginile revistei. A citit undeva că luciul de buze te îmbolnăveşte de cancer. Toată lumea ştie că n-ar trebui să fie aşa de cald. Florile ofilite şi merele mici şi amare. Păsările care cântă prea devreme melodiile nepotrivite în copacii nepotriviţi. La naiba, nu începe! Uită-te în sus: burta arsă a fetei se sprijină de balustradă. Lui Michel îi place să spună că nu toată lumea poate să se bucure de tot. Nu în secolul ăsta. O opinie crudă – ea nu o împărtăşeşte. Într-o căsnicie nu împarţi chiar totul. Soarele galben e sus pe cer. O cruce albastră, clară, hotărâtă, pe un băţ alb. Ce să facă? Michel e la muncă. Iar la muncă.

Eu sunt

singura

Scrumul ajunge în grădina de dedesubt, iar după el vine chiştocul, apoi pachetul. Mai zgomotoasă decât păsările, decât trenurile şi decât traficul. Singurul semn de echilibru mintal: un dispozitiv micuţ, împins adânc în ureche. I-am zis, gata, nu mai fac aşa, ce am chef. Unde mi-e cecul? Şi ea-mi bagă tot felul de tâmpenii. Nenorocita asta de libertate.

Eu sunt singura. Singura. Singura

Îşi deschide pumnul, lasă creionul să pice. Face ce are chef. Nu are ce să asculte, doar ce zice fata asta afurisită. Măcar aşa, cu ochii închişi, are ce să vadă. Altceva. Fire de praf negre şi cleioase. Oameni într-o barcă, împroşcând cu apă şi vâslind în zigzag. Zig. Zag. Râu roşu? Lac topit din iad? Hamacul se înclină. Ziarele cad. Evenimentele internaţionale şi imobiliarele şi filmul şi muzica zac în iarbă. Şi sportul, şi scurtele descrieri ale celor morţi.

2

Soneria! Merge împiedicat prin iarbă, desculţă, îmbrăţişată de soare, adormită. Uşa din spate duce către o bucătărie micuţă, cu o faianţă colorată, după gustul fostului locatar. Soneria nu ţârâie intermitent, ci continuu. E ţinută apăsată.

Prin geamul opac, un corp neclar. E combinaţia greşită de pixeli, n-are cum să fie Michel. Între corpul ei şi uşă, podeaua de pe hol, aurie în reflexia soarelui. Holul acesta nu poate duce decât la lucruri bune. Şi totuşi o femeie ţipă VĂ ROG şi plânge. O femeie bate foarte tare cu pumnul în uşă. În timp ce descuie, vede cum încuietoarea se opreşte la jumătatea drumului, lanţul de siguranţă se smuceşte şi o mână micuţă se înfige prin spaţiul îngust.

— VĂ ROG… of, Doamne, ajutaţi-mă… vă rog, doamnă, locuiesc aici… locuiesc chiar aici, vă rog, Doamne… verificaţi, vă rog…

Unghii murdare. Flutură o factură de gaze? De telefon? A împins-o pe lângă uşa întredeschisă, pe lângă lanţ, atât de aproape, încât trebuie să se dea un pic mai în spate ca să poată vedea mai clar ce îi arată. Ridley Avenue, numărul 37 – strada de după colţ. Doar atât citeşte. Îl vede dintr-odată pe Michel ca şi când ar fi aici, examinând fereastra din plastic a plicului şi verificând datele de identificare. Michel e la muncă. Scoate lanţul.

Străinei i se înmoaie genunchii şi cade în hol, vlăguită. Fată sau femeie? Sunt de aceeaşi vârstă: în jur de treizeci şi cinci de ani. Corpul mic al străinei e zguduit de lacrimi. Se trage de haine şi se jeleşte. Femeie ce-i imploră pe cei din jur să fie martori. Femeie în zonă de război, în mijlocul ruinelor casei ei.

— Te doare ceva?

Se ţine cu mâinile de păr. Se loveşte cu capul de cadrul uşii.

— Nu, nu pe mine, pe mama… am nevoie de ajutor. Am trecut pe la fiecare uşă, ai dracu’… Te rog! Shar… mă cheama Shar. Sunt de-a locului. Locuiesc aici. Verifică!

— Intră. Te rog. Eu sunt Leah.

Leah e la fel de devotată acestei zone de trei kilometri pătraţi din oraş precum alţii îi sunt devotaţi familiei sau ţării. Ştie cum vorbeşte lumea de pe aici: acel ai dracu’ e folosit doar ca să dea ritm frazei. Îşi aranjează expresia feţei în aşa fel încât să arate compasiune. Shar închide ochii şi dă din cap. Face mişcări rapide cu gura, e imposibil s-o auzi, vorbeşte singură. Lui Leah îi spune

— Eşti aşa de generoasă.

Acum diafragma lui Shar se ridică şi coboară mai încet. Lacrimile cutremurătoare se potolesc.

— Îţi mulţumesc. Eşti aşa de generoasă.

Mâinile mici ale lui Shar iau mâinile care o susţin. Shar e micuţă. Pielea ei arată de parcă ar fi din hârtie şi e uscată, cu pete de psoriazis pe frunte şi pe obraz. Faţa pare cunoscută. Leah a văzut această faţă de multe ori pe străzile de aici. O trăsătură caracteristică a satelor din Londra: feţe fără nume. Ochii sunt de neuitat: căprui şi cu partea albă vizibilă sus şi jos. Pare lacomă, consumă tot ce vede. Gene lungi. Aşa arată bebeluşii. Leah zâmbeşte. Zâmbetul oferit drept răspuns e gol, fără nici un semn de recunoaştere. Strâmb şi simpatic. Leah e doar străina generoasă care i-a deschis uşa şi nu i-a închis-o în nas. Shar repetă: eşti aşa de generoasă, aşa de generoasă – până când plăcerea care curge prin aceste cuvinte se destramă (bineînţeles că Leah simte o mică plăcere). Leah dă din cap că nu e de acord. Nu, nu, nu, nu.

Leah o îndrumă pe Shar spre bucătărie. Mâinile mari pe umerii înguşti ai fetei. Se uită la fesele lui Shar, care ondulează în pantalonii de trening traşi în jos, la gropiţa moale de pe spate, pronunţată şi transpirată de la căldură. La talia îngustă, ce se rotunjeşte amplu la şolduri. Leah nu are şolduri, e deşirată ca un băiat. Poate că Shar are nevoie de bani. Hainele ei nu sunt curate. Pantalonii murdari au o gaură mare în spate, pe la jumătatea cracului drept. Călcâiele murdare se ridică din şlapii care se dezintegrează. Miroase urât.

— Infarct! Îi întrebam, moare? Moare? Moare? Intră în ambulanţă… eu tot nu primesc nici un răspuns! Am trei copii… e singuri acasă… trebuie să mă duc la spital… ce maşină? N-am eu maşină! Zic ajutaţi-mă… nimeni n-a mişcat un deget să m-ajute, ai dracu’.

Leah o ia pe Shar de încheietura mâinii, o aşază pe un scaun, la masa din bucătărie, şi îi dă nişte şerveţele. Pune iarăşi mâna pe umerii ei. Frunţile lor sunt la câţiva centimetri depărtare.

— Înţeleg, e OK. La ce spital?

— E, mmm… N-am scris… În Middlesex sau… Oricum, departe. Nu ştiu iegzact.

Leah o strânge de mână.

— Uite, eu nu conduc… dar…

Se uită la ceas. Cinci fără zece.

— Dacă ai răbdare, să zicem vreo douăzeci de minute…? Dacă îl sun acum, poate că… sau poate cu un taxi…

Shar îşi trage încet mâinile din cele ale lui Leah. Se apasă cu încheieturile degetelor pe ochi, răsuflă puternic: panica s-a dus.

— Trebuie să fiu acolo… n-am nici un număr… nimic… nici bani…

Shar îşi rupe cu dinţii o pieliţă de pe degetul mare de la mâna dreaptă. Apare un pic de sânge, dar nu curge. Leah o ia iarăşi de încheietura mâinii. Îi trage degetele de la gură.

— Poate The Middlesex? Numele spitalului, nu al locului? Pe lângă Acton, nu?

Expresia fetei e visătoare, moleşită. Plecată de-acasă, cum zic irlandezii. E posibil să fie plecată de-acasă.

— Mda… se poate… mda, nu, da, aşa e. The Middlesex, spitalul. Aşa e.

Leah se ridică, scoate din buzunarul de la spate un telefon şi formează un număr.

— O SĂ VIN MÂINE.

Leah dă din cap în semn că e de acord şi Shar continuă, fără să îi pese de telefon:

— ÎŢI DAU BANII ÎNAPOI. MÂINE IAU CECUL DE SALARIU, DA?

Leah ţine telefonul la ureche, zâmbeşte şi aprobă. Îşi dă adresa. Mimează o ceaşcă de ceai. Shar nu o vede. Se uită la mărul înflorit. Îşi şterge lacrimile de pe faţă cu tricoul murdar. Buricul ei e un nod strâns, aliniat cu stomacul, un nasture cusut pe un divan. Leah îşi dă numărul de telefon.

— Gata.

Se întoarce spre bufet, ia fierbătorul electric cu mâna liberă, dar se cam poticneşte, pentru că se aştepta să fie gol. Se varsă un pic de apă. Pune fierbătorul la loc, îl porneşte şi rămâne unde e, cu spatele la musafiră. Nu există nici un loc unde să stea sau să se aşeze în mod firesc. În faţă, pe pervazul care se întinde de-a lungul camerei, nişte lucruri din viaţa ei: poze, nimicuri, o parte din cenuşa tatălui, vaze, plante, ierburi. În reflexia din fereastră, Shar îşi pune picioarele mici pe scaunul pe care stă şi se ţine de glezne. Starea de urgenţă era mai puţin ciudată, naturală faţă de ce se întâmplă acum. În ţara asta nu îi faci ceai unui necunoscut. Îşi zâmbesc prin geam. Bunăvoinţă găsesc. Nu găsesc nimic de spus.

— Iau nişte căni.

Leah îşi explică fiecare mişcare. Deschide dulapul. E plin de căni: căni peste căni peste căni.

— Frumoasă casă.

Leah se întoarce prea repede, face mişcări irelevante cu mâinile.

— Nu e a noastră – stăm cu chirie – doar partea asta e a noastră – sunt două apartamente sus. Grădina e la comun. E de la stat, aşa că…

Leah toarnă ceaiul, în timp ce Shar se uită în jur. Cu buza de jos împinsă în afară şi dând încet din cap. În semn de apreciere, ca un agent de vânzări. Acum vine înspre Leah. Ce-i de văzut? O cămaşă de flanel mototolită, în carouri, blugi scurţi, jerpeliţi, picioare pistruiate, desculţă – o persoană absurdă, o leneşă, poate, o doamnă bogată, care nu duce lipsă de nimic. Leah îşi încrucişează braţele pe abdomen.

— Frumos pentru o casă de la stat. Cu multe dormitoare şi toate cele?

Buza îi e tot în jos. Din cauza asta, cuvintele îi sunt un pic neclare. E ceva în neregulă cu faţa lui Shar, observă Leah, apoi se ruşinează că a observat aşa ceva şi se uită în altă parte.

— Două. Al doilea e foarte mic. Îl folosim mai mult ca…

Între timp Shar caută cu totul altceva. E mai înceată decât Leah, dar acum e acolo, sunt în acelaşi loc. Ridică degetul înspre Leah.

— Stai un pic… Ai învăţat la Brayton?

Sare pe scaun. Entuziasmată. Dar trebuie să fie o greşeală.

— Îţi jur, când vorbeai la telefon, mă gândeam: păi, te cunosc. Ai fost la Brayton!

Leah se cocoaţă pe tejghea şi îi spune când. Shar nu are răbdare cu cronologia. Vrea să ştie dacă Leah îşi aminteşte când a fost o inundaţie în aripa de Ştiinţe şi de faza când i-au prins capul lui Jake Fowler într-o menghină. Îşi definesc epoca în funcţie de aceste coordonate, ca aterizările pe Lună sau moartea preşedinţilor.

— Cu doi ani după tine, da. Cum ziceai că te cheamă?

Leah se chinuie să deschidă capacul înţepenit de la cutia cu fursecuri.

— Leah. Hanwell.

— Leah. Ai fost la Brayton. Te mai vezi cu cineva?

Leah îi spune numele, cu biografiile lor standard. Shar bate cu degetele în masă într-un ritm anume.

— Eşti măritată de multă vreme?

Ochii lui Shar îşi schimbă lumina, se înnegurează de tristeţe.

— De prea multă vreme.

— Vrei să sun pe cineva? Pe soţul tău?

— Nu… nu… e acolo. Nu l-am mai văzut de doi ani. Era agresiv. Violent. Avea probleme. Avea multe probleme la cap şi alte alea. Mi-a rupt mâna, mi-a rupt clavicula, mi-a rupt genunchiul, mi-a rupt şi faţa, al dracu’. Drept să-ţi spun…

Urmarea e spusă ca o replică aparte, cu un râs sughiţat, şi e de neînţeles.

— Mă viola şi alte alea… Era incredibil. Ce să-i faci.

Shar se ridică de pe scaun şi o porneşte înspre uşa din spate. Se uită în grădină, la gazonul galben, uscat.

— Îmi pare foarte rău.

— Nu-i vina ta! Asta e.

Senzaţia de a te simţi absurd. Leah îşi bagă mâinile în buzunare. Fierbătorul electric scoate un clic, anunţând că a fiert apa.

— Drept să-ţi zic, Layer, aş minţi dacă aş spune că a fost uşor. A fost greu. Dar am scăpat, nu? Sunt în viaţă. Cu trei copii! Cel mai mic are şapte ani. Deci am făcut şi ceva bun, înţelegi?

Leah arată cu capul înspre fierbător.

— Tu ai copii?

— Nu. Doar un căţel, Olive. Acum e la prietena mea, Nat. Natalie Blake. De fapt la şcoală o chema Keisha. Acum e Natalie De Angelis. În an cu mine. Avea o coafură afro mare, aşa…

Leah mimează o ciupercă atomică deasupra capului. Shar se încruntă.

— Da. Era plină de ea. O nucă de cocos.¹ Se dădea importantă.

O privire plină de dispreţ apare pe faţa lui Shar. Leah continuă să vorbească.

— Are copii. Locuieşte chiar acolo, în zona de fiţe, pe lângă parc. Acum e avocată. Avocat pledant. Care-i diferenţa? Poate că nu e nici o diferenţă. Au doi copii. Copiii o iubesc pe Olive, pe căţel îl cheamă Olive.

Doar zice propoziţii, una după alta, nu se mai opreşte.

— De fapt sunt însărcinată.

Shar se sprijină de partea din sticlă a uşii. Închide un ochi şi se uită la burta lui Leah.

— O, e devreme. Foarte devreme. De fapt am aflat chiar azi-dimineaţă.

De fapt de fapt de fapt. Shar acceptă lucrurile aşa cum sunt.

— Băiat?

— Nu, adică… n-am ajuns până acolo.

Leah se înroşeşte. Nu intenţionase să vorbească despre acest lucru delicat, nedus la capăt. Pe care nu vrea să-l ducă la capăt.

— Bărbatu-tău ştie?

— Am făcut testul de dimineaţă. Apoi ai venit tu.

— Roagă-te să fie fată. Băieţii sunt iadul pe pământ.

Shar are o privire întunecată. Rânjeşte satanic. Gingia din jurul fiecărui dinte îi e neagră. Merge iar înspre Leah şi îşi lipeşte mâinile de burta ei.

— Ia, stai să simt. Pot să-mi dau seama. Nu contează cât e de devreme. Vino încoace. N-o să te doară. E un soi de dar. Maică-mea era la fel. Vino încoace.

Întinde mâinile spre Leah şi o trage spre ea. Leah o lasă. Shar o atinge în acelaşi loc.

— O să fie o fată, sigur. Şi Scorpion. O belea. Pusă pe fugit.

Leah râde. Simte un val de căldură ridicându-se între palmele transpirate ale fetei şi burta ei lipicioasă.

— Adică o atletă?

— Nu… genul care fuge de acasă. O să fii nevoită să stai tot timpul cu ochii pe ea.

Shar îşi lasă mâinile să cadă. Are iar o expresie plictisită, ca un copil care îşi lasă baltă joaca, aşa, dintr-odată şi complet. Leah vede cum mintea ei o ia într-o altă direcţie. E ca o tombolă mintea fetei ăsteia. Bileţelele cu gândurile sunt extrase la întâmplare din ea. Începe să vorbească despre lucruri. Toate lucrurile sunt la fel. Leah sau ceaiul sau violul sau dormitorul sau infarctul sau şcoala sau cine a făcut un copil.

— Şcoala aia… Era de rahat, dar oamenii care au fost acolo… câţiva dintre ei s-au descurcat bine, nu? De exemplu, Calvin… îl mai ţii minte pe Calvin?

Leah toarnă ceaiul, aprobând energică. Nu îl mai ţine minte pe Calvin.

— Are o sală de sport pe Finchley Road.

Leah învârte linguriţa în ceai, o băutură pe care nu o bea niciodată, mai ales pe o vreme ca asta. A apăsat prea tare pe pliculeţ. Frunzele trec graniţele şi mişună.

— Nu e manager – e a lui. Mai trec pe acolo din când în când. N-aş fi crezut că lui Calvin cel mic o să-i vină mintea la cap – umbla mereu cu Jermaine şi Louie şi Michael. Erau belea… Nu mă mai văd cu ei. N-am nevoie de problemele lor. Mă mai văd cu Nathan Bogle. Îi mai vedeam şi pe Tommy şi James Haven, dar nu i-am mai văzut. De ceva vreme.

Shar continuă să vorbească. Bucătăria se înclină şi Leah se sprijină cu o mână de bufet.

— Scuze, ce ziceai?

Shar se încruntă. Vorbeşte pe lângă ţigara aprinsă din colţul gurii.

— Pot să iau din ceaiul ăla?

Împreună, aşa cum ţin ele cănile cu ambele mâini, arată ca nişte prietene vechi într-o seară de iarnă. Uşa e deschisă, toate ferestrele sunt deschise. Nu circulă aerul. Leah îşi trage tricoul cât mai departe de piele. Se formează o ieşire, aerul trece pe acolo. Transpiraţia de sub fiecare sân lasă urme ruşinoase pe bumbac.

— Pe vremuri ştiam… Adică…

Leah continuă să ezite aşa, fals, şi se uită în cană, dar pe Shar nu o interesează, ea ciocăne în sticla uşii, tăindu-i vorba.

— Da, arătai altfel la şcoală. Acum arăţi mai bine. Erai arămie la păr şi numai piele şi os. Lungană.

Leah e la fel şi acum. De schimbat nu se schimbă decât ceilalţi sau chiar vremurile.

— Te-ai descurcat bine totuşi. Cum de nu eşti la muncă? Ce ziceai că faci?

Shar dă deja aprobator din cap când Leah începe să vorbească:

— Le-am zis că sunt bolnavă. Nu mă simţeam bine. Fac un fel de administraţie generală. Pentru o cauză bună. Distribuim bani. De la loterie la organizaţiile caritabile, la ONG-uri… organizaţii mici, locale, din comunitatea de aici, care au nevoie…

Nu îşi ascultă propria lor conversaţie. Fata din locuinţele sociale e în continuare afară, pe balcon, ţipând. Shar dă din cap şi fluieră. Se uită la Leah cu simpatia unei vecine.

— Ce scorpie nenorocită.

Leah ridică un deget şi face mişcarea unui cal de şah, pornind de la locul în care e fata. Două etaje mai sus, o fereastră mai încolo.

— M-am născut fix acolo.

De acolo până aici – o călătorie mai lungă decât ar părea. Shar se arată o clipă interesată de detaliul acesta local. Apoi se uită în depărtare, scuturându-şi scrumul ţigării pe podeaua din bucătărie, deşi uşa e deschisă şi iarba e aproape. Poate că-i înceată la minte şi poate că e şi neîndemânatică sau traumatizată sau zăpăcită.

— Te-ai descurcat bine. Trăieşti cum trebuie. Probabil că ai mulţi prieteni, mergeţi vinerea în oraş, în cluburi şi alte alea.

— Nu prea.

Shar lansează pe gură un nor de fum, cu un fel de sunet trist, şi dă din cap încontinuu.

— E de-a dreptul snoabă strada asta. Tu eşti singura care m-a primit. Restu’ nici nu s-ar pişa pe tine – nici dacă ai lua foc.

— Trebuie să mă duc până sus. Să iau bani pentru taxi.

Leah are bani în buzunar. Când ajunge sus, intră în încăperea cea mai apropiată, în toaletă, închide uşa, se aşază pe jos şi plânge. Izbeşte cu piciorul şi dă peste hârtia igienică. În timp ce se rostogoleşte spre ea, se aude soneria.

— UŞA! UŞA! SĂ MĂ DUC?

Leah se ridică şi încearcă să se spele la chiuveta mică, ca să scape de roşeaţă. O găseşte pe Shar pe hol, lângă un raft plin de cărţi de pe vremea facultăţii, atingând cu un deget cotoarele volumelor.

— Citeşti toate astea?

— Nu, nu prea. Acum nu mai am timp.

Leah ia cheia de la locul ei, de pe raftul din mijloc, şi deschide uşa. Nimic nu are sens. Şoferul care stă lângă poartă face un gest pe care nu-l înţelege, arată înspre capătul celălalt al străzii şi începe să meargă. Shar îl urmează. Leah o urmează. Leah începe să se simtă docilă.

— Cât îţi trebuie?

Pe faţa lui Shar se vede o umbră de milă.

— Douăzeci? Treizeci… e mai sigur.

Fumează fără mâini, scoţând fumul pe la un colţ al gurii.

Spuma maniacă a florilor de cireş. Printr-un culoar roz apare Michel, care merge pe partea cealaltă a străzii. E prea cald – are faţa leoarcă de sudoare. Din sacoşă se vede prosopul micuţ pe care îl ia cu el special pentru astfel de zile. Leah ridică un deget, cerându-i să se oprească unde e. Arată spre Shar, deşi Shar e ascunsă de maşină. Michel e miop. Se chinuie să le vadă, se opreşte, zâmbeşte tensionat, îşi dă jos haina şi şi-o pune pe braţ. Leah îl priveşte cum îşi curăţă tricoul, încercând să scape de rămăşiţele acumulate de-a lungul zilei: fire mici de păr retezate de la străine, unele blonde, altele şatene.

— Cine-i ăla?

— Michel, soţul meu.

— Nume de fată?

— Francez.

— Frumuşel, nu? Copii frumuşei!

Shar îi face cu ochiul. O parte a chipului i se comprimă cumva grotesc.

Aruncă ţigara şi se urcă în maşină, lăsând portiera deschisă. Banii sunt în continuare în mâna lui Leah.

— E de pe aici? L-am văzut prin zonă.

— Lucrează la coafor. Lângă metrou… E din Marsilia… e francez. E aici de multă vreme.

— Dar e african.

— La origine. Ia zi, vrei să vin cu tine?

Mai întâi Shar nu zice nimic. Apoi se dă jos din maşină şi întinde mâinile spre faţa lui Leah.

— Eşti foarte generoasă. Mi-a fost dat să vin la uşa ta. Serios! Eşti o făptură cu har. Ai un fel de har.

Leah îi strânge mâna micuţă şi se lasă pupată. Gura lui Shar e un pic deschisă când se lipeşte de obrazul lui Leah şi îi spune Mulţumesc. Drept răspuns, Leah spune ceva ce n-a mai spus niciodată: Dumnezeu să te binecuvânteze. Se îndepărtează una de cealaltă – Shar se dă înapoi cu stângăcie şi se întoarce către maşină, gata să plece. Măreţia acestei experienţe tinde deja să cadă în convenţional, în banal: doar treizeci de lire, o mamă bolnavă şi-atâta tot – nu tu viol, nu tu crimă. După povestirea ei, nu va mai rămâne nimic. Leah îi pune banii în mână.

— Ce vreme de rahat.

Shar îşi foloseşte fularul ca să-şi şteargă transpiraţia de pe faţă şi nu se uită la Leah.

— Trec mâine pe la tine. Îţi dau banii înapoi. Pe cuvântul meu. Da? Mulţumesc. Serios. Azi m-ai salvat.

Leah dă din umeri.

— Hai, nu face aşa! Jur… o să fiu aici, zău.

— Sper să fie bine. Mama ta.

— Mâine, da? Mulţumesc!

Portiera se închide. Maşina o ia din loc.

3

E clar pentru toată lumea, dar nu şi pentru Leah. Mamei ei îi e clar.

— Cum de eşti aşa de moale?

— Părea disperată. Chiar era.

— Şi eu am fost disperată când eram pe Grafton Street şi am fost disperată şi pe Buckley Road. Toţi am fost disperaţi, dar nu ne-am dus la furat.

Un nor nemişcat, făcut din suspine. Leah poate să şi-l închipuie: marginea din zăpadă îi flutură, pieptul din flori i se ridică. Mama ei ajunsese o bufniţă irlandeză cu pene frumoase. Mereu în Willesden, cocoţată pentru tot restul vieţii.

— Treizeci de lire! Treizeci de lire pentru un taxi până la The Middlesex! Nu costă atât nici măcar până la Heathrow. Dacă tot dai bani degeaba, ai putea să-mi dai şi mie.

— S-ar putea să se întoarcă.

— O să se întoarcă mai degrabă Iisus Hristos decât ea! Au mai fost doi ca ea pe aici în weekendul ăsta. I-am văzut cum mergeau pe stradă şi sunau pe la uşi. I-am recunoscut imediat. Cocaină. Ce obicei murdar! Îi văd pe la noi în fiecare zi, pe lângă staţia de metrou. Jenny Fowler, aia de la colţ, i-a deschis uşa unuia – a zis că era făcut praf. Treizeci de lire! Asta ai luat-o de la taică-tău. Nimeni din sângele meu n-ar accepta aşa o prostie! Michael al tău ce zice?

Până la urmă îi e mai uşor să accepte Michael decât să audă cum se învârte prin gura ei acel Miiii-shell ca o chestie cu un gust ciudat.

— Zice că sunt fraieră.

— Păi, da, aşa şi eşti. Pe ai lui nu poţi să-i păcăleşti atât de uşor.

Toţi sunt nigerieni, toţi. Nu contează că sunt francezi sau algerieni, toţi sunt nigerieni. Pentru Pauline toată Africa e de fapt Nigeria şi nigerienii cei şireţi deţin acum în Kilburn tot ce a aparţinut irlandezilor, iar cinci asistente din echipa ei sunt nigeriene, de unde pe vremuri erau irlandeze, sau cel puţin aşa crede Pauline, că sunt nigeriene, şi sunt în regulă dacă stai tot timpul cu ochii pe ele. Leah îşi lipeşte unghia de la degetul mare de verighetă. O împinge tare.

— El vrea să se ducă până acolo.

— Păi, de ce nu? Ai fost jefuită la tine acasă de o ţigancă, nu?

Totul e tradus în termenii pe care-i înţelege ea.

— Nu. E de pe subcontinentul indian.

— Vrei să zici că e indiancă.

— De undeva de pe-acolo. A doua generaţie. Englezoaică, după cum vorbea.

— Pricep.

— De la mine de la şcoală. Plângea la uşă!

Alt nor de energie statică.

— Câteodată mi se pare că problema ta e că ai fost singură la părinţi. Dacă am fi făcut mai mulţi copii, poate că ştiai mai multe despre oameni şi cum sunt ei de fapt.

Oricum ar încerca Leah să înceapă, Pauline revine la aceeaşi idee. Şi o ia la rând: din Dublin la Kilburn, ea era una dintre puţinii protestanţi când majoritatea erau în tabăra cealaltă. Dar mersese să lucreze la spital, ca toate fetele. Flirtase cu băieţii O’Rourke, care erau zidari, dar voia mai mult, pentru că ea avea părul roşu-închis şi trăsături rafinate şi era deja moaşă. Aşteptase prea mult. În cele din urmă se luase cu un văduv tăcut, un englez care nu bea. Băieţii O’Rourke ajunseseră să vândă materiale constructorilor şi aveau jumate din Kilburn High Road în buzunar. Pentru asta l-ar fi suportat şi pe unul care mai bea un pic. Bine că se reprofilase (radiolog). Altfel unde ar fi ajuns? Această poveste, spusă pe vremuri mai rar, de câteva ori pe an, răbufneşte acum de fiecare dată când vorbesc la telefon, inclusiv de data aceasta, când subiectul n-are nimic de-a face cu Pauline. Timpul rămas mamei e tot mai scurt, mai are doar un pic de parcurs. Vrea să facă trecutul să devină atât de mic, încât să-l poată lua cu ea. E datoria fiicei să asculte. Nu se pricepe deloc la aşa ceva.

— Eram prea bătrâni? Erai singură?

— Mamă, te rog!

— Vreau să zic că ai fi înţeles mai bine natura umană. Bun, şi alte veşti? De pe celălalt front?

— Care front?

— Cel unde eu o să fiu bunică. Cel pe care se scurge timpul.

— Se scurge în continuare.

— Aha, bine. Nu te îngrijora prea tare, draga mea. O să fie când o să fie. Michael e acolo? Pot să vorbesc cu el?

Între Pauline şi Michel nu există decât neîncredere şi neînţelegeri, cu excepţia unui caz fericit ca acesta, care apărea mai rar pe vremuri, dar mai des acum, când Leah e fraieră şi acest fapt creează o coaliţie între doi duşmani naturali. Pauline, energică, agitată şi pusă pe înjurat. Michel, folosindu-şi colecţia de expresii colocviale strânse cu greu, comoara oricărui imigrant: ce mai încolo şi încoace, mă-nţelegi, colac peste pupăză, şi i-am zis-o, pe bune, bună asta, trebuie s-o ţin minte.

— Incredibil. Aş fi vrut să fi fost aici, Pauline, crede-mă. Aş fi vrut să fi fost aici.

Ca să nu le asculte conversaţia, Leah se duce în grădină. Ned, de deasupra, e în hamacul ei, care e la comun, deci nu e hamacul ei. Ned fumează nişte iarbă lângă măr. O coamă de leu, acum grizonantă, prinsă cu o bandă elastică degradantă. Un aparat foto Leika vechi stă pe burta lui, aşteptând să se lase apusul peste NV, pentru că apusurile din partea aceasta a lumii sunt ciudat de intense. Leah o porneşte spre copac şi face semnul victoriei.

— Cumpără-ţi şi tu.

— M-am lăsat.

— Evident.

Ned îi pune o ţigară între degetele răsfirate. Leah inhalează profund, simţind usturimea în gâtlej.

— Ia-o încet. E din Afganistan. Psihotropă!

— Nu mai sunt mică.

— Azi, la şase douăş’trei. Ziua e din ce în ce mai lungă.

— Până când se scurtează.

— Uau.

Orice i-ar zice Leah lui Ned, indiferent cât de concret sau de banal, el tot găseşte ceva filosofic acolo. E un fumător serios: timpul îngheaţă în jurul lui. Lucrurile simple capătă o importanţă mai accentuată. Lui Leah i se pare că el are în continuare douăzeci şi opt de ani, ca atunci când s-au întâlnit, în urmă cu zece ani.

— Ia zi, ţi s-a întors musafira?

— Nu.

E ceva împotriva firii optimiste a lui Ned. Leah îl vede cum se chinuie fără succes să găsească o poveste potrivită.

— La timp. Ce frumuseţe.

Leah ridică privirea. Cerul s-a făcut roz. Avioanele de pe Heathrow lasă dâre albe. În bucătărie Michel e plin de încântare.

— Bună asta. Trebuie s-o ţin minte. O să se întoarcă mai degrabă Iisus Hristos!

4

Tânărul sikh e plictisit. Îi curge sudoarea din turban. Coboară privirea spre tejgheaua tatălui său, unde încearcă să se adune un buzunar de mărunţiş pentru zece ţigări Rothmans. Un ventilator ieftin se învârte degeaba. Leah e şi ea plictisită şi se tot uită cum Michel atinge produsele de patiserie care nu-i vor plăcea deloc, care nu vor fi niciodată atât de bune cum sunt în Franţa. Asta pentru că sunt făcute într-un magazin de dulciuri de pe lângă Willesden Lane. Croasanţi adevăraţi pot fi luaţi doar de la piaţa de produse ecologice de duminică, din curtea şcolii la care a învăţat Leah. Azi e marţi. Leah a aflat de la noii ei vecini că şcoala primară Quinton e un loc destul de bun pentru croasanţi, dar nu şi ca să-ţi dai copiii să înveţe acolo. Olive aspiră firimiturile de pe podeaua magazinului de dulciuri. Olive e oarecum franţuzoaică, la fel ca Michel. Bunicul ei a fost campion la Paris. Spre deosebire de Michel, ea nu se sinchiseşte de croasanţi. Portocalie cu alb, cu urechi mătăsoase, ca pe vremea Restauraţiei. Caraghioasă, adorată.

— şi trebuie să vedem un doctor specialist. La o clinică privată. Tot încercăm. Şi nimic. Anul ăsta o să faci treizeci şi cinci de ani.

Pronunţie franţuzească: nimique. Pe vremuri aveau aceeaşi vârstă. Acum Leah îmbătrâneşte în ani de câine. Cei treizeci şi cinci de ani ai ei sunt de şapte ori cât ai lui şi de şapte ori mai importanţi – atât de importanţi, încât el îi tot aminteşte numărul exact, ca nu cumva să-l uite.

— Nu ne permitem noi clinici private. Ce clinică?

Silueta mică de lângă tejghea se întoarce spre ei. Mai întâi, înainte de toate, îi zâmbeşte lui Leah – din instinctul care leagă recunoaşterea de fericire – şi, după o secundă, îşi aminteşte, îşi muşcă buza şi duce mâna spre uşă, făcând clopoţelul să sune.

— Ea e. Ea era. Lua ţigări.

Leah se aşteaptă să o vadă dispărând rapid. Shar are ghinion. Amândouă au ghinion. O femeie în vârstă şi mai corpolentă intră tocmai când Shar încearcă să iasă. Fac un dans ciudat la intrare. Michel e rapid şi îndrăzneţ şi nu poate fi oprit.

— Hoaţo! Eşti o hoaţă! Unde sunt banii noştri?

Leah îi apucă degetul care arată spre Shar şi i-l împinge în jos. I s-au înroşit toţi pistruii şi o îmbujorare intensă îi urcă pe gât şi îi năpădeşte faţa. Shar nu mai dansează. Se împinge în bătrânică şi o dă la o parte. Fuge.

5

Leah crede în obiectivitate în dormitor:

Un bărbat şi o femeie sunt întinşi. Bărbatul e mai frumos decât femeia. Şi, din cauza asta, câteodată femeia se teme că ea îl iubeşte pe bărbat mai mult decât o iubeşte el pe ea. El neagă mereu asta. Nu poate să nege că el e mai frumos. Pentru el e uşor să fie frumos. Are pielea foarte închisă la culoare şi îmbătrâneşte mai încet. Are oase bune, solide, precum cei din Africa de Vest. Iată un bărbat gol întins pe pat. Brigitte Bardot era întinsă pe pat, goală, în Dispreţul². Ce bine ar fi dacă bărbatul ar fi ca Brigitte Bardot, care nu a făcut copii şi a preferat animalele. Pe de altă parte ea a ajuns să fie de neclintit în alte privinţe. Femeia încearcă să-i vorbească bărbatului, soţului ei, despre fata disperată care i-a venit la uşă. Ce vrei să spui când zici că fata a minţit? E o minciună să zici că era disperată? Era îndeajuns de disperată ca să vină la uşa noastră. Soţul nu poate să înţeleagă preocuparea femeii. Sigur, îi lipseşte un detaliu vital. Nu ştie că soţia lui a făcut legătura între secretul din burta ei şi soarta micuţei străine tuciurii. Nu are cum să urmărească enigmatica logică feminină. Nu poate decât să o asculte ce zice. Vreau doar să ştiu dacă am făcut ce trebuia, zice femeia, nu pot să-mi dau seama dacă am

Bărbatul o întrerupe, zicând

— priza de pe partea ta? A mea nu merge. Dar n-ai ce să-i faci. Asta e. O drogată. O hoaţă. Nu e ceva prea interesant. Vino încoace şi

Când bărbatul şi femeia s-au cunoscut, atracţia fizică a fost instantanee şi copleşitoare. Şi acum este la fel. Datorită acestei atracţii neobişnuite şi puternice, povestea lor este una deosebită. Aspectul fizic a fost mereu pe primul loc.

Înainte să-i vorbească prima dată, el îi spălase părul de două ori.

Făcuseră sex înainte să-şi ştie numele de familie.

Făcuseră sex anal înainte să facă sex vaginal.

Înainte să se căsătorească, avuseseră zeci de parteneri sexuali. Idile pe ringul de dans, flirturi în Ibiza. Anii ’90, deceniu de extaz! Se căsătoriseră, deşi nu era nevoie să fie căsătoriţi şi deşi amândoi juraseră să nu o facă. Era greu de explicat – în jocul acesta nebun de-a scaunele muzicale – de ce se opriseră până la urmă unul la celălalt. Generozitatea, înţeleasă ca o calitate, avea ceva de-a face cu asta. Multe lucruri erau uşor de găsit pe ringul de dans, dar generozitatea era ceva rar. Soţul ei era cel mai generos bărbat pe care îl cunoscuse Leah Hanwell, cu excepţia tatălui ei. Iar apoi, desigur, fuseseră surprinşi de propriul lor convenţionalism. Căsătoria o mulţumise pe Pauline. Liniştise temerile familiei lui Michel. Era plăcut să le facă pe plac familiilor lor. În plus, cuvintele „soţie“ şi „soţ“ aveau un impact la care nu se aşteptaseră. Dacă era vreun soi de magie, ei erau recunoscători pentru ea. Le permisese să nu mai danseze pe lângă scaune, fără ca măcar să recunoască faptul că obosiseră.

Lucrurile evoluaseră repede.

Rămăsese însărcinată înainte să se căsătorească, la trei săptămâni după ce îşi începuseră relaţia, şi renunţase la sarcină.

Se căsătoriseră înainte să se fi împrietenit, ceea ce e un alt fel de a spune:

Căsătoria le facilitase prietenia.

Se căsătoriseră înainte să fi observat nişte mici diferenţe legate de origini, aspiraţii, educaţie şi ambiţii. Există, de exemplu, o diferenţă între ambiţiile săracilor de la oraş şi cele ale săracilor de la ţară.

Cum remarcase aceste diferenţe, Leah era oarecum dezamăgită de ea însăşi, pentru că ele nu provocaseră un conflict serios între ei doi. Îi era greu să se obişnuiască cu faptul că plăcerea pe care corpul ei o găsea în al lui – şi invers – reuşea să depăşească atât de uşor multele obiecţii pe care le avea, pe care ar fi trebuit să le aibă sau se gândea că ar fi trebuit să le aibă.

— Poate că mama ei a murit. Poate că e concentrată la asta şi a uitat. Poate că i-a lăsat la uşă şi s-au amestecat cu pliantele publicitare, iar Ned i-a aruncat. Poate că nu are cum să facă rost de bani chiar acum.

— Da, Leah.

— Nu fi aşa.

— Ce vrei să zic? Lumea e aşa cum e.

— Atunci de ce ne mai chinuim?

Obiectiv vorbind, este vina femeii că nu au vorbit niciodată despre copii. Dintr-un motiv sau altul, nu şi-a dat seama că tot fututul ăsta interminabil şi minunat ducea spre o destinaţie clară şi foarte evidentă. Îi e teamă de destinaţie. Fii obiectivă! Ce-i cu frica asta? Are de-a face cu moartea, cu timpul, cu vârsta. Pur şi simplu: am optsprezece ani în mintea mea am optsprezece ani şi dacă nu fac nimic şi stau nemişcată nu se va schimba nimic voi avea mereu optsprezece ani. Mereu. Timpul se va opri. Nu voi muri niciodată. Foarte banală, frica asta. Acum toată lumea o simte. Altceva? În acest moment e suficient de fericită. Simte că merită exact ce are, nici mai mult, nici mai puţin. Orice schimbare poate să distrugă definitiv echilibrul. De ce trebuie să se schimbe clipa? Uneori soţul femeii taie un ardei roşu pe din două, îi scoate seminţele într-un castron de plastic, îi dă şi ei să taie un dovlecel şi zice:

Căţel

Maşină

Apartament

Să gătim aşa, împreună.

Acum şapte ani: tu erai în şomaj. Eu spălam părul clientelor.

Lucrurile se schimbă! Ajungem undeva, nu?

Femeia nu ştie unde anume ar trebui să ajungă. Nu ştia nici că porniseră, nici încotro mergeau. Nu vrea să ajungă nicăieri. Adevărul e că ea credea că aveau să fie mereu goi în cearşafurile acestea şi că n-or să ajungă niciodată la nimic altceva în afară de satisfacţie. De ce e nevoie ca dragostea „să meargă înainte“? Cum să mergi înainte? Nu se poate spune că nu a fost avertizată. Nu se poate. O femeie de treizeci şi cinci de ani, măritată de cinci ani cu un bărbat pe care îl iubeşte, a ştiut, evident, ar trebui să fie atentă, ar trebui să asculte, nu ar trebui să fie surprinsă când soţul ei zice

— multe zile când femeia e fertilă. Doar trei, cred. Deci nu ajunge să zici: „Ei, o să fie când o fi să fie“. Nu mai suntem aşa de tineri. Deci trebuie să acţionăm cam ca în armată, adică să avem un plan.

Obiectiv vorbind, el are dreptate.

6

Noi suntem asociaţia care protejează spaţiile verzi. Dumnezeu să ne păzească magazinele mici, ceştile din porţelan şi virginitatea.³ Sâmbătă dimineaţa. KINKS TOATĂ ZIUA. Tu. Tu m-ai stârnit. M-ai stârnit de nu ştiu ce să mai fac.⁴ Sâmbătă dimineaţa Michel îi ajută pe domnii şi pe doamnele din NV să se aranjeze pentru seara de sâmbătă, să arate bine, cum se cuvine, şi acolo, la el la coafor, poate să dea tare muzica lui R&B dulceagă, o, iubito, o, micuţo, până la şase dimineaţa, până răsare soarele. Sâmbăta dimineaţa ea e liberă! Dumnezeu să ne păzească toate casele în stil Tudor, mesele vechi şi jocul de biliard! Avem grijă ca tradiţiile vechi să nu fie întinate. Protejăm ideile noi, în numele meu şi al tău. Ce altceva să mai facem?⁵ Ţopăie în pijamale, cântă fals. Ned e în grădină. Ned apreciază muzica albilor dată tare. Cântă şi el. Ei, am încercat să rămân pe Fulham Broadway. Şi am încercat să mă simt ca acasă în Golders Green⁶. E ceva maniac şi melancolic în felul acesta în care uiţi mereu de tine în weekend: numărătoarea inversă internă către săptămâna de lucru a început deja. În oglindă ea e propria ei parteneră de dans, nas în nas cu reflexia. Persoana în carne şi oase zâmbeşte şi cântă. Ce dor îmi e de cei de acasă, din Willesden Green! În acelaşi timp, cea din interior e şocată de ce arată oglinda: şuviţa gri care iese în evidenţă, ridurile din jurul ochilor, burtica moale. Dansează ca o fată. Nu mai e fată. M-AI STÂRNIT. M-AI STÂRNIT. M-AI STÂRNIT. Unde a zburat timpul? Îşi dă seama că sună cineva la uşă de-abia atunci când Olive începe să latre ca nebuna.

— Mama a făcut un atac… un atac de cord… Cinci… lire.

Fata asta are părul ars de la placa de păr. Ori grasă, ori însărcinată. Se uită în jos fără chef, derutată de zăpăcita de Olive, care i se bagă printre picioare. Se uită la Leah şi râde. HA! Prea dusă ca să-şi mai amintească replicile. Se întoarce cu stângăcie, ca o dansatoare care face o mişcare cu întârziere. O ia înapoi pe alee, spre stradă, legănându-se şi râzând.

7

Măr, măr.

Obiect care are mere. Măr înflorit.

     Atât de simbolic.      Reţea de ramuri, rădăcini. Formând un tunel pe dedesubt.

          Cu cât mai plin, cu atât mai rodnic.

               Cu atât mai mulţi viermi. Cu atât mai mulţi şobolani.

Măr, măr. Măr. Copac.           Încotro se merge înainte? Tic-tac.

     Trei apartamente. Un măr. Cumpărat, închiriat. Plin de seminţe.

În coroana copacului. Când se rupe creanga, atunci şi copilul

          Cenuşa mortului. În jurul rădăcinilor, în rădăcini?

     Măr de o sută de ani.

Stând pe laure. Sub un       măr. Ai un băieţel?

     Ramuri noi. Flori noi.       Mere noi. Acelaşi copac?

Get-beget. Aceleaşi străzi.

Aceeaşi fată? Pasul următor.

Mărcopacmăr

Trunchi, scoarţă.

Alice, visând.

Eva, mâncând.

Sub care fetele bune fac greşeli.

Michel e un om bun şi plin de speranţă. Uneori speranţa este foarte obositoare.

— aşa cum am crezut mereu. Uite, ştii care e diferenţa dintre mine şi oamenii ăştia? Ei nu vor să avanseze, nu vor să aibă ceva mai bun. Dar eu avansez mereu, mă gândesc la ce urmează. Cei de acasă nu mă înţeleg deloc. Sunt prea avansat pentru ei. Aşa că, atunci când încearcă să mă contacteze, nu le îngădui – nu îngădui asemenea probleme în viaţa mea. Nici gând! Am muncit prea mult. Te iubesc prea mult, iubesc viaţa asta. Eşti ceea ce faci. Asta e. Mă gândesc mereu: aşa sunt eu? Ce fac? Aşa sunt eu cu adevărat? Dacă stau fără să fac nimic, înseamnă că nu sunt nimic. Din prima zi când am ajuns în ţara asta, m-am orientat corect, mi-a fost foarte clar: trebuie să urc pe scară, cel puţin o treaptă. În Franţa eşti african, eşti algerian… ce contează? N-ai nici o şansă, nu poţi să te mişti! Aici poţi să te mişti. Bine, tot trebuie să te străduieşti! Trebuie să te străduieşti foarte tare ca să te rupi de problemele din trecut! Uite ce vreau să zic: nu vreau să îngădui să se întâmple aşa ceva. Dar tu faci asta, uite un exemplu perfect, fata aia, tu i-ai îngăduit… nici nu ştiu ce aveai în cap… dar eu nu îngădui aşa ceva. Ştiu că ţara asta îţi oferă şanse şi dacă vrei să profiţi, poţi să o faci. Nu-l mânca pe ăsta – are o gaură de vierme, acolo, vezi? Uită-te la mama ta… nu suntem noi prieteni, dar uită-te la ce-a făcut: te-a scos din cloaca aia de acolo, ai ajuns într-un loc bun, într-un apartament bun, cu ipotecă… Sigur, tu ai pielea albă, e altceva, e mai uşor, ai avut şanse pe care eu nu le-am avut. Cele roşii nu-s aşa de bune la gust. Nu vrem decât să mai facem încă un pas, încă unul şi încă unul. Să tot urcăm. Parteneriat administrativ Brent.⁷ Nu vreau să văd inscripţia asta la intrarea casei în care stau. Trec pe lângă plăcuţa asta şi mă gândesc Oof… e umilitor. Dacă o să avem vreodată un băieţel, vreau să locuiască undeva – cu mândrie –, undeva într-o casă cumpărată de noi. Da! Iarba asta nu e iarba mea! Copacul ăsta nu e copacul meu! L-am împrăştiat pe tatăl tău pe sub copacul ăla, care nici măcar nu-i al nostru. Bietul domn Hanwell! Mi se rupe inima. Era tatăl tău! De-aia stau la laptop în fiecare seară, încerc să fac treabă – pentru că acolo e vorba doar de piaţă, de afaceri, nu contează ce culoare ai, cât de bine vorbeşti engleza, dacă ai sau n-ai hârtia potrivită de la facultate sau alte tâmpenii din astea. Pot să fac şi eu tranzacţii ca toţi ceilalţi. Sunt bani buni acolo, ştii? Azi pe bursă e o întreagă nebunie. Asta n-o să ţi-o spună nimeni. Mă tot gândesc la ce-a zis Frank la cină: Băieţii isteţi joacă în continuare. E o nebunie să nu încerci să te bagi. Nu sunt ca jamaicanii ăştia – fata aia nouă de la etaj, Gloria sau cum o cheamă, care nici acum n-are perdele. Doi copii mici, nici un bărbat, ajutor social. Eu sunt căsătorit, unde-i ajutorul meu? Când o să am copii, am ştiut-o, mi-am zis-o: o să stau cu femeia asta, pe care o iubesc, o iubesc foarte tare, o să fiu mereu împreună cu ea. Vino încoace. Ideea de bază e asta: nu mi s-a părut niciodată suficient să stau pe laure şi să primesc ajutoare. Nu m-a interesat niciodată aşa ceva. Sunt african. Am destinul meu. Te iubesc şi îmi place încotro mergem împreună! Merg mereu spre destinul meu, gândindu-mă la următoarea reuşită, la pasul următor, mai sus şi mai sus, ca să putem să facem amândoi următorul…

— Lauri.

— Ce?

— Lauri. Şi te culci pe ei, nu stai pe ei. De stat stai pe cur.

— Nici măcar nu mă asculţi.

E adevărat: se gândeşte la mere.

8

În alte părţi din Londra birourile sunt fără pereţi/cu geam de sus până jos/locuri de sinergie/fără internet/strălucitoare. Lumea tot mai crede în importanţa unei mese de ping-pong. Aici nu e ca acolo. Aici birourile sunt ca nişte cutii, în stil victorian, înghesuite, umede. Le împart cinci oameni, covorul e uzat, perforatorul nu va mai fi găsit niciodată.

— de bani primiţi. Întrebare: cum s-a ajuns până aici fără să intervină nimeni? Zău că aş vrea să ştiu. Verificare şi control interdepartamental, oameni buni! Pentru că dacă faceţi din astea, rămânem numai cu pielea de pe noi, metaforic vorbind – inclusiv cu pielea mea. Şi ce o să auzim după aia? Că trebuie să facem economii. Asta nu înseamnă să refolosim pliculeţele de ceai. Înseamnă slujba ta şi slujba mea. Şi, uite, exact aşa

Pariurile ratate făcute prin toată ţara se transformă cumva aici într-o întruchipare a binelui tuturor: grupuri de joacă pentru copii, servicii de traducere, curăţarea grădinilor pentru bătrâni, pături matlasate pentru deţinuţi. Aici lucrează cinci femei, întoarse cu spatele una la alta. Un pic mai încolo, pe hol, umblă un zvon cum că ar exista un bărbat – Leah nu l-a văzut niciodată. Slujba asta cere empatie, aşa că atrage femei, pentru că femeile sunt sexul empatic. Asta e părerea Adinei George, liderul echipei, care vorbeşte, care nu se opreşte deloc din vorbit. Gura Adinei se deschide şi se închide.

Fost paznic la închisoare, asistentă socială, consilieră locală. Cum reuşeşte să facă ceva cu ghearele alea? Lungi, curbate şi vopsite în culorile steagului jamaican. A zgâriat în dreapta şi în stânga ca să se cocoaţe până aici. Get-beget. Se uită cu suspiciune la cei precum Leah, care au ajuns aici cu diplomele lor. Pentru Adina o diplomă de licenţă este ca o coardă de bungee jumping care saltă în sus şi în jos cu o viteză periculoasă. E clar că n-o să stai prea mult pe aici. Nu vreau să-ţi dau proiecte pe care n-o să le termini…

Au trecut şase ani: asemenea lucruri nu se mai spun. Leah şi-a dat seama azi, când Adina a desemnat-o drept „absolventa“, că nimeni – nici instituţia care i-o dăduse, nici colegii ei, nici măcar piaţa muncii – nu-i preţuieşte mai mult diploma decât Adina.

— ceea ce e esenţial ca lucrurile să meargă bine. Procesul de luare a deciziilor ţine, evident, de relaţionare şi, da, de empatie şi de o legătură personală, dar ţine şi de supravegherea evoluţiei lucrurilor, şi de vizibilitate, în sensul că trebuie să folosim banii bine, să urmărim asta printr-o procedură documentată. Documentatădocumentatădocumentată. În climatul actual trebuie să facem totul foarte corect, în aşa fel încât dacă eu, ca lider de echipă, sunt chemată de şefii cei mari, să pot să zic: da, toate cheltuielile sunt justificate. Iată x, y şi z, totul justificat clar. Sper că nu e imposibil, doamnelor.

Întrebare: ce s-a ales de colegii ei, acei absolvenţi plini de energie, majoritatea bărbaţi? Bancheri, avocaţi. Între timp Leah, o prezenţă neaşteptată, venită de la o şcoală de stat, fără latină, fără greacă, fără matematică, fără limbi străine, s-a descurcat prost – după standardele actuale –, iar acum stă pe un scaun de căpătat, împrumutat acum şase ani din camera comună, şi se simte inundată de empatie. Cu piciorul drept amorţit. Şi ecranul calculatorului încremenit. Cu tipul de la IT imposibil de găsit. Fără aer condiţionat. Şi cu Adina vorbind întruna, chinuind limba cum ştie ea mai bine.

— Asta a fost o problemă de comunicare? Un blocaj între părţile implicate. Cine ar trebui să înţeleagă mai bine ce impact are comportamentul lor asupra celorlalţi?

Trece şi asta. 4.45. Zig, zag. Tic. Tac. Câteodată pe Leah o cuprinde amărăciunea. O trage în jos, o ţine strâns. Ce rost au avut toate astea? Trei ani de facultate pierduţi aiurea. O plătise, o depăşise. Alesese filosofia doar pentru că îi era teamă de moarte şi se gândise că, poate, avea să o ajute, dar şi pentru că nu putea să facă adunări sau să deseneze sau să reţină liste de evenimente sau să vorbească o limbă străină. În pliantul oficial al universităţii scria cu litere cursive peste o poză cu Firth of Forth⁸ „Filosofia înseamnă să înveţi cum să mori“. Filosofia înseamnă să asculţi cum ciripesc nişte băieţi eleganţi, înseamnă să fii mai plictisită decât ai fost vreodată, mai plictisită decât credeai că ar fi posibil. Înseamnă să-ţi doreşti să fii oriunde altundeva, în altă parte, undeva în multivers – un concept pe care nu o să-l înţelegi niciodată cu adevărat. Până la urmă reţinuse doar o idee: timpul este o experienţă relativă, funcţionând diferit pentru un alergător, un iubit, un om torturat ori un om relaxat. Ca acum, când un minut pare să devină o oră. Altfel, n-a avut nici un rost. O datorie de douăzeci de mii, încă neplătită, care creşte. Laolaltă cu un fel de resentiment: ce rost avusese să se pregătească pentru o viaţă care nu i se potrivea? Nişte ani prea rupţi de tot restul ca să pară autentici. Edinburgh-ul, cu dealul urcat cu încăpăţânare şi aleea apărută brusc, cu umbra castelului şi băutele ieftine, cu WalterScottStone şi cumpărăturile făcute din împrumutul pentru studii. Din gura ei: o companie de ambalat, din trei silabe, Socrate, un lichid de curăţat, din patru silabe, Antigona. Ce n-o să uite niciodată, dar niciodată: nenorocitul care râdea pe înfundate la primul curs. SUNT PLINĂ DE EMPATIE, scrie Leah şi desenează cu pasiune în jurul cuvintelor. Arcade mari în flăcări, umbre lungi, ascuţite.

— Întrebări? Probleme?

Un pix se rupe cu zgomot. Aşchii de plastic, limba albastră. Adina George se uită urât la ea, dar Leah nu e responsabilă pentru albanezi. Are gura plină de pix, dar nu e responsabilă pentru albanezi sau pentru felul cum au deturnat ei fondurile menite adăpostului de femei din Hackney. Asta era treaba lui Claire Morgan. Deşi Leah are limba albastră, o diplomă sofisticată şi un soţ foarte arătos, fără supărare, dar femeile din comunitatea noastră, din comunitatea africanilor din Caraibe, fără supărare, dar cînd îl vedem pe unul de-al nostru cu una ca tine, asta e o problemă serioasă. E o problemă serioasă şi ar trebui să fii conştientă de ea. Fără supărare. (Weekend în Brighton, exerciţiu de team-building, barul de la hotel, 2004.) Ce fel de problemă nu a fost niciodată clar. Anita Baker cânta Sweet Love şi Adina căzuse peste un scaun când încercase să ajungă pe ringul de dans. Blocaj.

Leah scuipă în mână bucăţi de plastic. Nici o întrebare, nici o problemă. Adina oftează, pleacă. Ele încep să închidă dosarele şi să-şi strângă genţile cu acelaşi entuziasm ca atunci când aveau şase ani şi suna clopoţelul. Poate aceea era viaţa adevărată? Leah îşi înfige picioarele în pământ şi se împinge în scaun. Decolează şi alunecă până la sertarele cu dosare şi acesta e cel mai frumos lucru care i s-a întâmplat azi. O ciocnire.

— Hei! Futu-i. Ai grijă, Leah!

Cât e de umflată. Nasul lui Leah e la nivelul buricului lui Tori şi vede cum acest lucru intern iese acum în afară, marcând o limită fizică. Dincolo de ea nu mai putem continua rămânând umane.

— Ai grijă. Vii sau nu vii? La o băută de ultima zi. Ai primit e-mailul?

Depozitat într-un colţ al internetului, laolaltă cu extrase de cont, anunţuri legate de împrumutul pentru studii, notificări de la cei de la management, epopei materne, în locul acela unde dacă nu eşti cuplat, nu exişti. Ştie prea bine că există un e-mail şi ce e în el, dar fuge de cele care sunt în stadiul în care e Tori. Fuge de ea însăşi.

— Eu, Claire, Kelly, Beverley, Shweta. Tu urmezi!

Tori numără pe degetele umflate. Este pe ultima sută de metri. Are o alură de leoaică, obrajii de-acum mai mari, mai proeminenţi. Un zâmbet de felină mare. Animal de pradă. Leah se uită la degetul ei mare, care se presupune că o reprezintă pe ea.

— Încercăm. Nu-i aşa de uşor.

— Încercatul e partea plăcută.

O cameră plină de femei care râd. E ceva ce ştiu toate, doar Leah nu ştie. Îşi pune mâinile pe burtă şi zâmbeşte, sperând că aşa ar face o femeie normală, o femeie pentru care încercatul e partea plăcută şi „tu urmezi“ nu sună ca şi când ar urla un paznic în întuneric. Apoi se pornesc, ca într-o gaşcă normală, în care nici o voce nu e separată de celelalte, iar Leah îşi pune capul pe birou, închide ochii şi le lasă să facă mişto:

Mai ales când arată ca al tău. Şi e aşa de drăguţ!

     E aşa de drăguţ Miishell al tău. Are ceva foarte drăguţ.

          Bev, mai ştii când am trecut pe la Leah şi fereastra de la maşina mea nu mergea şi Miishell s-a pus în genunchi cu un umeraş de sârmă? După aia i-am povestit scena lui Leon o LUNĂ.

          E foarte sensibil. Foarte dedicat familiei.

     Câteodată mă gândesc: unde sunt toţi bărbaţii buni? Da’-mi zic, stai liniştită, măcar există Miishell.

Da, dar sunt luaţi toţi!

HAHAHAHAHAHAHA               De fete albe!

Nu, nu zice aşa. Leah, glumeşte şi ea cu tine.

     Nu glumi cu Leah! Nu e vina ei că Leon nu-i bun de nimic.

               Leon e OK.

(Chiar că nu-i bun de nimic. „Leon, ce faci diseară?“ „Stau şi eu cu băieţii.“ Mereu „stă“, al dracu’.)

     Leon e OK.           Pe bune, zău că ai noroc.

Şi pe deasupra te mai şi coafează!

Un bărbat care ştie să te coafeze. Ăsta e raiul. Poate să-ţi împletească şuviţe, poate să-ţi pună extensii…

          Kelly, ce-i trebuie ei şuviţe împletite? Doar nu-i Bo Derek.

     HA! (Ei, Leah, fără supărare… scuze, da’ e amuzant.)

Ce vreau eu să zic e că e profesionist. Adică poate să coafeze orice fel de păr.

          Şi nici nu e pe invers. Zău aşa.

Zău aşa!      Hahaha     Zău aşa. Da. (Nici să nu fie!)

Asta mă termină! Ai tot ce-i mai bun! Da, ce-i mai bun! Nici nu ştii ce noroc ai.

          Nu, habar n-are ce noroc are.

               Habar n-ai ce noroc ai.

Habar n-ai.                     Habar n-ai ce noroc ai.

Cinci după-amiază. În sfârşit. Leah ridică privirea. Kelly îi trage un pumn în birou.

— Gata, ne dăm demisia!

Aceeaşi glumă în fiecare zi. O glumă pe care poţi să o faci dacă nu eşti Leah, dacă nu eşti singura fată albă din Echipa de Distribuire a Fondurilor. Femeile, date cu cremă, ies pe hol, în căldură, pregătite pentru o noapte caldă pe Edgware Road. Din St. Kitts, Trinidad, Barbados, Grenada, Jamaica, India, Pakistan, toate de patruzeci, cincizeci, şaizeci şi ceva de ani şi totuşi au piepturile şi fundurile şi picioarele strălucitoare şi braţele deschise să prindă atmosfera sexy a unei veri timpurii, aşa cum femeile din familia lui Leah nu pot să facă niciodată. Pentru ele soarele e fatal. Aşa-s de roşcate, aşa-s de palide! Leah e îmbrăcată în alb din cap până în picioare. Arată ca o mică sfântă. Intră în ritm cu restul lumii. Trece pe lângă scena crimei, un coş de hârtii plin cu vomă şi ascuns în spatele unui ghiveci din camera comună, pentru că baia era prea departe.

1.   Coconut este un termen peiorativ ce desemnează o persoană neagră care se poartă ca şi cum ar fi albă: neagră pe dinafară şi albă pe dinăuntru, precum o nucă de cocos.

2.   Film din 1963, regizat de Jean-Luc Godard.

3.   We are the village green preservation society./ God save little shops, china cups and virginity! – versuri din „The Village Green Preservation Society“, cântec din anii ’60 al formaţiei rock The Kinks.

4.   Girl, you really got me going, you got me so I don't know what I'm doing – versuri din „You Really Got Me“, melodie a formaţiei The Kinks.

5.   God save Tudor houses, antique tables and billiards!/ Preserving the old ways from being abused,/ Protecting the new ways for me and for you,/ What more can we do? – versuri din „The Village Green Preservation Society“.

6.   Well I tried to settle down in Fulham Broadway,/ And I tried to make my home in Golders Green – versuri din „Willesden Green“ de The Kinks.

7.   Brent Housing Partnership este o firmă care administrează clădirile cu locuinţe sociale deţinute de consiliul local din zona Brent a Londrei.

8.   Fiord de pe coasta de est a Scoţiei.