F. Scott Fitzgerald, The Basil and Josephine Stories

© 2014 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4306-6

ISBN PDF: 978-973-46-4307-3

ISBN print: 978-973-46-4137-6

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: © iStockphoto.com/HultonArchive

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Partea întâi

Basil

Genul acela de petrecere

I

Când petrecerea s-a încheiat, un Stevens-Duryea de lux şi două Maxwell model 1909 stăteau trase lângă bordură, alături de un cupeu – băieţii s-au uitat cum Stevens-ul se umple de o gaşcă veselă de fetiţe şi demarează în trombă. Apoi au luat-o la vale pe stradă, în grupuri de câte trei sau patru, unii gălăgioşi, alţii tăcuţi şi gânditori. Chiar şi pentru nişte vârste ale mirării continue cum sunt cele de zece şi unsprezece ani, când procesele de asimilare se străduiesc din răsputeri să ţină pasul cu viaţa, fusese o după-amiază remarcabilă.

Aşa gândea Terrence R. Tipton, de ocupaţie actor, atlet, filatelist, erudit şi colecţionar de banderole de trabucuri. Era atât de entuziasmat, încât toată viaţa avea să-şi amintească limpede momentul când a ieşit din casă, parfumul serii de primăvară, felul în care, în drum spre maşină, Dolly Bartlett a întors capul după el, elegantă, voioasă şi strălucitoare. Ce a simţit semăna cu frica – destul de adecvat, având în vedere că una dintre nevoile irepresibile tocmai îşi ocupase locul în viaţa lui. Nebun din dragoste a devenit Terrence din clipa aceea, şi nu doar de la distanţă, ci ca unul care fusese chemat şi primit în sânul ei, care gustase din ea cu plăcere intensă şi căzuse în patima ei în mai puţin de-un ceas. Două întrebări îl preocupau apropiindu-se de casă – de cât timp dura totul şi când avea să se mai întâlnească cu senzaţia aceea.

Mama lui a întâmpinat un băieţel cam palid, cu păr blond deschis, aproape alb, trăsături fine şi ascuţite şi nişte ochi incredibil de verzi. Cum se simţea? Se simţea bine. Cum se distrase la familia Gilray? Bine. Voia să-i povestească şi ei? Nu prea avea ce să-i povestească.

— Nu ţi-ar plăcea şi ţie să dai o petrecere, Terrence? i-a sugerat ea. Tu ai fost la atâtea.

— Nu, mamă.

— Gândeşte-te cum ar fi – zece băieţi şi zece fetiţe, şi îngheţată, şi tort, şi jocuri.

— Ce fel de jocuri? a întrebat el, nu pentru că i-ar fi surâs ideea unei petreceri, ci din reflex la auzul cuvântului.

— Nu ştiu, vist sau hearts sau autori.

— Nu joacă ei din astea.

— Atunci ce altceva joacă?

— Nu ştiu, se prostesc doar. Oricum, nu vreau nici o petrecere.

Însă, brusc, dezavantajele vădite ale prezenţei unor fete în propria lui casă şi punerea în contact a lumii interioare cu cea exterioară, ca şi cum dintr-odată s-ar fi dărâmat zidul de la intrare – au fost estompate de dorinţa de-a se afla din nou aproape de Dolly Bartlett.

— Am putea rămâne singuri, fără nimeni prin preajmă? a întrebat el.

— Păi, eu, una, nu te-aş deranja, a spus doamna Tipton. Aş sta să pun lucrurile în mişcare, apoi mi-aş vedea de treabă.

— Aşa fac toate mamele.

Însă Terrence îşi amintea că unele dintre doamne stătuseră cu ei întreaga după-amiază şi ar fi fost absolut de neconceput ca mama lui să se afle prin apropiere.

La cină discuţia s-a reluat.

— Povesteşte-i tatei ce-ai făcut la familia Gilray, a spus maică-sa. Că doar n-ai uitat.

— Bineînţeles că n-am uitat, dar...

— Încep să cred că v-aţi jucat jocuri de-a pupatul, şi-a dat domnul Tipton cu părerea într-o doară.

— O, au avut un joc minunat˝, numit „Din palme clap-clap, din picioare trap-trap“, a spus Terrence indiscret.

— Cum vine ăsta?

— Păi, un băiat iese din cameră şi spune că cineva are o scrisoare. Nu, stai, ăla e „Poştaşul“. Oricum, băiatul trebuie să intre şi să ghicească cine a trimis după el. Dispreţuindu-se pentru trădarea faţă de acea experienţă fabuloasă, a încercat să încheie cu: ...după aia îngenunchează şi, dacă greşeşte, ceilalţi bat din palme şi-l scot afară din cameră. Îmi mai dai nişte sos, te rog?

— Şi dacă a ghiceşte?

— Atunci trebuie să le îmbrăţişeze, a mormăit Terrence.

Acum totul suna atât de ruşinos, când în realitate fusese atât de minunat.

— Pe toate?

— Nu, numai pe una.

— Deci petrecere din asta voiai tu, a spus maică-sa, oarecum contrariată. Vai, Terrence.

— Ba nu, a protestat el. N-am spus că vreau aşa ceva.

— Dar nu voiai să stau şi eu cu voi.

— L-am cunoscut pe Gilray în centru, a spus domnul Tipton. Un tip destul de comun din nordul statului.

Această condescendenţă faţă de o distracţie care fusese populară pe vremea lui Washington la Mount Vernon sintetiza atitudinea urbană faţă de modul de viaţă al Americii rurale. Aşa cum intenţionase domnul Tipton, remarca avu un efect asupra băiatului, însă nu cel scontat. Îl făcu pe Terrence, care avea dintr-odată nevoie de un colaborator flexibil, să se hotărască asupra unui băiat pe nume Joe Schoonover, ai cărui părinţi erau nou-veniţi în oraş. Imediat după cină a plecat pe bicicletă până acasă la Joe.

Propunerea lui era ca Joe să dea numaidecât o petrecere şi ca, în loc să joace doar vreo câteva jocuri de-a pupatul, să le joace întreaga după-amiază, cu o mică pauză pentru o gustare. Terrence îi înfăţişă orgia în culori tranşante, dar vii:

— Sigur că poţi s-o iei pe Gladys. Şi, când te plictiseşti de ea, poţi să o ceri pe Kitty sau pe cine vrei tu şi ele o să te ceară pe tine. O să fie minunat, ai să vezi!

— Şi dacă altcineva o cere pe Dolly Bartlett?

— Nu fi prost.

— Pun pariu că te-ai arunca în lac şi te-ai îneca.

— Ba nu!

— Ba da!

Era o discuţie dureroasă, însă rămânea chestiunea practică a obţinerii acordului doamnei Schoonover. Terrence a aşteptat afară, în lumina înserării, până când s-a întors Joe.

— Mama zice că e în regulă.

— Auzi, n-o să-i pese ce facem noi, nu-i aşa?

— De ce i-ar păsa? a întrebat Joe inocent. I-am povestit despre asta azi după-amiază şi a râs doar.

Terrence învăţa la Academia domnei Cary, unde îşi petrecea ceasuri cenuşii interminabile. Îşi dădea seama că nu avea mare lucru de învăţat acolo, iar indignarea şi-o manifesta prin obrăznicie, însă în dimineaţa petrecerii de la Joe Schoonover nu era decât un însingurat care stătea cuminte în banca lui, nedorindu-şi altceva decât să fie lăsat în pace.

— Aşadar, capitola Americii este Washington, a spus domnişoara Cole, iar capitola Canadei este Ottawa... şi capitola Americii Centrale...

— ...este Mexico City, a ghicit cineva.

— Nu are nici una, a spus Terrence absent.

— O, trebuie să aibă o capitolă, a replicat domnişoara Cole uitându-se la hartă.

— Ei bine, întâmplarea face să nu aibă una.

— Ajunge, Terrence. Te rog să treci Mexico City la capitola Americii Centrale. Bun, acum a mai rămas doar America de Sud.

Terrence a oftat.

— Nu are nici un sens să ne învăţaţi lucruri greşite, a sugerat el.

Zece minute mai târziu, întru câtva speriat, se prezenta în biroul directoarei, unde toate forţele nedreptăţii păreau că se aliaseră împotriva lui.

— Nu contează ce crezi tu, a spus doamna Cary. Domnişoara Cole este profesoara ta şi ai fost impertinent faţă de ea. Părinţii tăi vor să audă de treaba asta.

Era bucuros că taică-său era plecat de-acasă, însă – dacă doamna Cary telefona – era foarte posibil ca maică-sa să nu-l lase să meargă la petrecere. La prânz a ieşit pe poarta şcolii apăsat de ameninţarea acestei sorţi crude şi a fost asaltat de vocea lui Albert Moore, fiul celei mai bune prietene a maică-sii şi, ca atare, un potenţial duşman.

Albert a vorbit îndelung despre vizita la directoare, precum şi despre eventualele sale urmări, la care Terrence a remarcat că el, din cauza ochelarilor, avea patru organe de văz. Albert a replicat că Terrence nu deţine înţelepciunea universală. Trimiteri răstite la feline înspăimântate şi paranoici gigantici au animat discuţia şi curând au trecut la eschive şi fluturări violente din mâini, în timpul cărora – pur accidental, Terrence i-a dat un cap în nas lui Albert. I-a ţâşnit sângele. Albert urla de durere şi de groază, convins că sângele îi picura pe cravata galbenă. Terrence a dat să plece, s-a oprit, şi-a scos batista şi i-a azvârlit-o lui Albert ca să-şi oprească hemoragia, apoi a continuat să se îndepărteze de scena aceea groaznică, apucând-o pe străduţe lăturalnice şi peste garduri, fugind de propria faptă. Jumătate de ceas mai târziu, se înfiinţa la uşa din spate a casei lui Joe Schoonover, punând-o pe bucătăreasă să-l anunţe.

— Ce s-a întâmplat? a întrebat Joe.

— Nu m-am mai dus acasă. M-am bătut cu Albert Moore.

— Mamă... Şi-a dat jos ochelarii?

— Nu, de ce?

— E o infracţiune pasibilă de puşcărie să loveşti pe cineva cu ochelari. Hei, trebuie să mă-ntorc să termin de mâncat.

Amărât, Terrence a aşteptat aşezat pe o cutie până când Joe a revenit cu veşti demne de sfârşitul lumii.

— Nu ştiu ce să zic de jocurile de-a pupatul. Mama a spus că e o idee prostească.

Terrence a reuşit cu greu să-şi alunge din minte spectrul şcolii de corecţie.

— Mi-aş dori să se îmbolnăvească, a zis el absent.

— Să nu spui asta despre mama mea.

— Am vrut să zic că mi-aş dori să se îmbolnăvească sora ei, s-a corectat el. Aşa n-ar mai putea veni la petrecere.

— Şi eu îmi doresc asta, a reflectat Joe. Totuşi să nu fie foarte bolnavă.

— De ce n-o suni să-i spui că sora ei e bolnavă?

— Stă în Tonawanda. Ar trimite o telegramă – aşa a făcut o dată.

— Hai să mergem să-l întrebăm pe Palmer Grasu’ de-o telegramă.

Palmer Grasu’, băiatul omului de serviciu din cartier, era curier, avea cu câţiva ani mai mult ca ei, fuma ţigări şi înjura. A refuzat să livreze o telegramă contrafăcută, fiindcă şi-ar fi putut pierde slujba, însă pentru 25 de cenţi avea să le dea un formular gol şi s-o pună pe una dintre surorile lui mai mici s-o livreze. Banii jos în avans.

— Cred că pot să fac rost de ei, a spus Terrence gânditor.

L-au aşteptat în faţa unui bloc aflat la câteva cvartale depărtare. A lipsit vreo zece minute. Când s-a întors, avea un aer sfârşit şi, după ce le-a arătat moneda din palmă, s-a aşezat o clipă pe bordură, cu buzele strânse cu putere, şi le-a făcut semn să tacă.

— Cine ţi-a dat-o, Terrence?

— Mătuşă-mea, a mormăit el slab, apoi a adăugat: Pentru un ou.

— Ce ou?

— Un ou crud.

— Ai vândut nişte ouă? a întrebat Palmer Grasu’. Hei, ştiu eu de unde poţi face rost de ouă...

Terrence a oftat.

— A trebuit să-l mănânc crud. Mătuşă-mea e maniacă cu sănătatea.

— Măi să fie, n-am mai auzit de bani câştigaţi aşa uşor, a spus Grasu’. Şi am subt la ouă...

— Te rog, nu! l-a implorat Terrence, însă era prea târziu.

Acela era un ou fără valoare terapeutică – un ou sacrificat din iubire.

II

Aceasta era telegrama scrisă de Terrence:

Sunt bolnavă dar nu prea tare poţi veni îndată te rog

Sora ta iubitoare

La ora patru Terrence încă mai ştia – teoretic – că avea o familie, însă aceasta trăia undeva într-un trecut foarte îndepărtat. Mai ştia şi că păcătuise şi o vreme se plimbase pe alee îngânând iar şi iar „Cruce bună, adoarme-mă“ pentru îndurarea lumească în chestiunea ochelarilor lui Albert Moore. Restul putea să aştepte până când avea să fie dat în vileag, de preferinţă după moartea lui.

Ora patru l-a găsit, împreună cu Joe, în oficiul familiei Schoonover, unde se hotărâseră să-şi petreacă ultima jumătate de ceas, prezenţa servitoarei dându-le un sentiment de siguranţă. Doamna Schoonover plecase, oaspeţii stăteau să apară dintr-o clipă într-alta – şi, ca şi cum ar fi fost înţelese, soneria de la intrare şi telefonul au sunat în acelaşi timp.

— Au venit, a şoptit Joe.

— Dacă sunt ai mei, a zis Terrence cu glas răguşit, spune-le că nu sunt aici.

— Nu sunt ai tăi – sunt invitaţii la petrecere.

— Vorbesc de telefon.

— Ai face mai bine să răspunzi. Joe a deschis uşa care dădea spre bucătărie, întrebând: N-ai auzit soneria, Irma?

— Am mâinile pline de aluat, la fel şi Essie. Mergi tu de vezi, Joe.

— În nici un caz.

— Atunci trebuie să aştepte. Da’ voi, băieţi, ce-aveţi? Nu vă ţin picioarele?

Încă o dată cele două somaţii răsunară prin casă, emfatice şi ameninţătoare.

— Joe, mergi tu să le spui alor mei că nu sunt aici, a zis Terrence încordat. Doar n-o să le spun eu că nu sunt aici, nu-i aşa? Nu-ţi ia mai mult de un minut. Le spui doar că nu-s aici.

— Trebuie să răspundem la uşă. Vrei să plece toată lumea acasă?

— Nu, nu vreau. Dar tu trebuie neapărat să...

Irma a ieşit din bucătărie ştergându-se pe mâini.

— Pentru numele lui Dumnezeu, a zis ea, de ce nu mergeţi să răspundeţi la uşă înainte să plece copiii?

Au răspuns amândoi în acelaşi timp, total încurcaţi. Irma i-a scos din impas ridicând receptorul.

— Alo, a spus ea. Terrence, linişte că n-aud. Alo, alo... Nu mai e nimeni la telefon. Mai bine te-ai pieptăna, Terrence... Şi uită-te ce mâini ai!

Terrence s-a repezit la chiuvetă şi şi-a făcut în grabă de lucru cu săpunul de la bucătărie.

— Unde e pieptenele? a strigat el. Joe, unde-ţi ţii pieptenele?

— La etaj, bineînţeles.

Încă ud, Terrence s-a repezit în sus pe scări, dându-şi seama abia în faţa oglinzii că arăta întocmai ca un băiat care îşi petrecuse cea mai mare parte a zilei pe stradă. A scotocit în pripă după o cămaşă curată de-a lui Joe; în timp ce se încheia, de pe treptele casei a răzbătut un vaiet...

— Terrence, au plecat. Nu mai e nimeni la uşă. Au plecat toţi acasă.

Copleşiţi, băieţii s-au repezit pe verandă. Undeva în josul străzii, două siluete mărunte se zăreau îndepărtându-se. Terrence şi Joe au strigat cu palmele făcute căuş. Siluetele s-au oprit, s-au întors, apoi – brusc – li s-au alăturat altele, o mulţime: de după colţ s-a ivit un cupeu care a tras în faţa casei. Petrecerea începuse.

La vederea lui Dolly Bartlett, Terrence a simţit cum i se urcă inima în gât, mai să-l sufoce, şi şi-a dorit să fie în altă parte. Nu era cineva cunoscut, cu siguranţă nu era fetiţa pe care o cuprinsese în braţe acum o săptămână. Se holba la ea ca la o fantomă. Nu ştiuse niciodată cum arată, percepând-o aproape ca pe-o esenţă a timpului şi a vremii – dacă în aer pluteau gerul şi încântarea, atunci ea era ger şi încântare, dacă ferestrele luminate ale unei seri de vară ascundeau vreun mister, atunci ea era acel mister, dacă răsuna vreo muzică în stare să inspire, să întristeze sau să însufleţească, atunci ea era acea muzică, era „Red Wing“ şi „Alice Where art thou going“ şi „Light of the Silvery Moon“¹.

Pentru observatorii mai puţin înfierbântaţi, Dolly îşi purta părul de un blond copilăresc strâns în codiţe răsucite, avea trăsături regulate şi drăgălaşe de pisicuţă, iar picioarele şi le ţinea frumos încrucişate la glezne sau îi atârnau neajutorate pe lângă scaun. Era atât de desăvârşită la cei zece ani ai ei, atât de încrezătoare şi de plină de viaţă, încât avea mulţi iubiţi – o maestră precoce a privirilor pe sub gene, a zâmbetelor susţinute, a şoaptelor şi atingerilor delicate, arsenalul altor generaţii.

Împreună cu ceilalţi oaspeţi, Dolly a căutat gazda şi, negăsind-o, s-a strecurat în camera de zi, unde s-a alăturat corului stânjenit, şuşotind şi zâmbind. Băieţii s-au grupat şi ei pentru siguranţă, mai puţin doi pitici de opt ani, lipsiţi de complexe, care profitau de timiditatea tovarăşilor mai vârstnici pentru a se da mari, alergând încoace şi-ncolo şi râzând gros. Au trecut minute întregi fără să se întâmple nimic; Joe şi Terrence comunicau prin şoapte şuierate, buzele mişcându-li-se imperceptibil.

— Trebuie să-l începi tu, a murmurat Terrence.

— Ba tu să-l începi. A fost ideea ta.

— E petrecerea ta şi n-avem decât să plecăm acasă în loc să stăm degeaba aici toată după-amiaza. De ce nu le spui că începem să-l jucăm şi alegi pe cineva care să iasă din cameră.

Joe l-a privit suspicios.

— Nici să nu te gândeşti! Hai s-o convingem pe una dintre fete să înceapă. Roag-o tu pe Dolly.

— Nu vreau.

— Ce zici de Martha Robbie atunci?

Martha era un băieţoi care nu le inspira teamă, dar nici nu-i atrăgea în vreun fel; era ca şi cum s-ar fi rugat de o soră de-a lor. Au tras-o deoparte.

— Martha, uite ce e, nu le spui tu fetelor că vrem să jucăm „Poştaşul“?

Fata s-a smucit de lângă ei.

— În nici un caz, a strigat ea revoltată. Nici nu mă gândesc să fac aşa ceva.

Ca s-o dovedească, a fugit înapoi la fete şi-a început să le povestească.

— Dolly, ce crezi că mi-a cerut Terrence? Voia să...

— Taci din gură! a implorat-o el.

— ...ne jucăm de-a „Poşta“...

— Taci! Nu am vrut nimic de genul ăsta.

A sosit un alt oaspete. Pe treptele verandei a urcat un scaun cu rotile purtat de un şofer, iar în el şedea Carpenter Moore, fratele mai mare al acelui Albert Moore căruia Terrence îi dăduse sângele în dimineaţa cu pricina. După ce-a intrat în casă, Carpenter l-a eliberat pe şofer şi s-a împins singur, cu îndemânare, până în mijlocul grupului, privind în jur dispreţuitor. Handicapul făcuse din el un tiran şi încurajase dezvoltarea unui caracter surprinzător de infect.

— Salutări la toată lumea, a spus el. Care mai e treaba, Joe, băiete?

Într-o clipă a dat cu ochii de Terrence şi, schimbând direcţia scaunului cu rotile, s-a tras lângă el.

— L-ai pocnit pe frate-meu în nas, a zis el pe un ton scăzut. Ai să vezi tu ce-o să păţeşti când maică-mea are să se vadă cu taică-tău.

Expresia feţei i s-a schimbat; a râs şi l-a lovit ca din joacă pe Terrence cu bastonul.

— Ei, ce faceţi pe-aici? Arătaţi toţi de parcă tocmai v-a murit pisica.

— Terrence vrea să jucăm „Din palme clap-clap, din picioare trap-trap“.

— Nu eu, a negat Terrence, adăugând grăbit: Joe a vrut să joace. E petrecerea lui.

— Ba nu, a spus Joe înfierbântat. A fost ideea lui Terrence.

— Unde-i mama ta? l-a întrebat Carpenter pe Joe. Ea ştie de treaba asta?

Joe a încercat să iasă din încurcătură.

— Nu-i pasă... adică, ne-a zis că ne putem juca de-a ce vrem.

Carpenter a pufnit batjocoritor.

— Pun pariu că n-a zis asta. Şi pun pariu că majoritatea părinţilor nu i-ar lăsa să joace jocul ăla greţos.

— M-am gândit că, dacă n-avem altceva de făcut..., a spus el cu glas stins.

— Aşa te-ai gândit tu? a strigat Carpenter. Ei, eu atât vreau să ştiu: ai mai fost vreodată la o petrecere?

— Am fost la...

— Atât să-mi spui: dacă zici că ai mai fost la petreceri, lucru de care mă îndoiesc, lucru de care mă îndoiesc serios, atunci ştii ce face lumea. Toată lumea, mai puţin cei care nu se comportă ca nişte gentlemeni.

— O, mai bine te-ai arunca în lac!

A urmat o tăcere înmărmurită, căci – de vreme ce Carpenter era paralizat de la brâu în jos şi nu s-ar fi putut arunca nici într-un lac ipotetic – exclamaţia a răsunat în urechile tuturor ca o zeflemea. Carpenter a ridicat bastonul, apoi l-a lăsat să cadă în clipa în care doamna Schoonover a intrat în încăpere.

— Ce jucaţi? a întrebat ea pe un ton blând. „Din palme clap-clap, din picioare trap-trap“?

III

Carpenter şi-a lăsat bastonul în poală. Dar el nu era nici pe departe cel mai uluit – Joe şi Terrence îşi închipuiseră că telegrama avusese efectul scontat, iar acum nu le mai rămânea decât să creadă că doamna Schoonover se prinsese de vicleşug şi se întorsese din drum. Însă pe chipul ei nu se citea nici o urmă de mânie sau de tulburare.

Carpenter şi-a revenit primul.

— Da, doamnă Schoonover. Tocmai ne pregăteam să începem. E rândul lui Terrence.

— Am uitat cum se joacă, a spus doamna Schoonover simplu, dar nu trebuie să cânte cineva la pian? Pot să fac eu treaba asta.

— Foarte bine, a exclamat Carpenter. Acum Terrence trebuie să ia o pernă şi să iasă în hol.

— Nu vreau, a spus Terrence intuind capcana. Să fie altcineva.

— Tu eşti, a insistat încrâncenat Carpenter. Acum o să facem un şir din canapele şi scaune.

Printre cei câţiva cărora le diplăcea întorsătura pe care o luaseră lucrurile se număra şi Dolly Bartlett. Fusese construită cu mare iscusinţă şi uimitoare bună ştiinţă în scopul de a stârni emoţie şi întregul ei mecanism se înfiora la gândul eşecului din după-amiaza aceea. Se simţea înşelată şi dezamăgită, dar nu prea avea ce face în afară de-a aştepta ca vreun mascul să iasă la interval. Oricine ar fi fost acesta, ceva din Dolly i-ar fi răspuns numaidecât şi ea continua să spere că acel cineva avea să fie Terrence, care – în rolul lupului singuratic – exercita o atracţie romantică asupra ei. Şi-a ocupat locul în rând fără tragere de inimă, iar doamna Schoonover, la pian, a început să cânte „Every Little Movement has a Meaning all its Own“.

După ce Terrence a fost trimis cu forţa afară, pe hol, Carpenter Moore şi-a explicat planul. Faptul că nu mai participase la astfel de jocuri nu-l împiedica să cunoască regulile, însă ceea ce propunea el era cât se poate de neortodox.

— O să spunem că o fată are un mesaj pentru Terrence, însă fata aia o să fie fata de lângă voi, înţelegeţi? Deci fata dinaintea căreia îngenunchează sau face o plecăciune, oricare ar fi ea, o să spunem pur şi simplu că n-a ghicit, pentru că noi ne gândim la fata de-alături, înţelegeţi? Apoi, ridicând glasul, a zis: Intră, Terrence.

N-a urmat nici un răspuns şi, ieşind în hol, au descoperit că Terrence dispăruse. Nu ieşise pe nici una dintre cele două uşi, aşa că s-au împrăştiat prin toată casa căutându-l, în bucătărie, în sus pe scări şi în pod. Numai Carpenter rămăsese pe hol, împungând cu bastonul şirul de paltoane din garderob. Brusc, cineva a apucat scaunul cu rotile din spate şi l-a împins cu viteză înăuntru, după care s-a auzit cheia răsucindu-se în broască.

Terrence a triumfat o clipă în tăcere. Coborând scările, Dolly Bartlett s-a luminat la vederea chipului său prăfuit şi crud.

— Terrence, unde-ai fost?

— Nu contează. Am auzit ce aveaţi de gând să faceţi.

— Carpenter e de vină. (S-a apropiat de el.) Eu aş vrea să jucăm de-adevăratelea.

— Ba n-ai vrea.

— Pariu c-aş vrea.

Dintr-odată în hol nu mai era aer. Apoi, brusc, tocmai în clipa în care ea şi-a desfăcut braţele, iar capetele li s-au aplecat la unison, din garderob au prins a se auzi ţipete înăbuşite şi bătăi în uşă. În aceeaşi clipă, de pe trepte s-a auzit vocea Marthei Robbie:

— Ai face bine s-o pupi, Terrence, a spus ea înţepată. N-am văzut în viaţa mea ceva mai greţos. Ştiu precis ce-o să fac în clipa asta.

Musafirii s-au strâns din nou la parter, Carpenter a fost eliberat, iar asaltul împotriva lui Terrence a fost reluat pe ritmurile piesei „Honey Boy“, interpretată la pian. Se atinsese de un olog sau, mă rog, de scaunul unui olog şi acum fugea iar prin încăpere, urmărit de tăvălugul implacabil pe care de data asta îl împingeau nişte mâini binevoitoare.

La uşa din faţă se întâmpla ceva. Telefonul Marthei Robbie o găsise pe maică-sa pe o verandă din apropiere, discutând cu alte câteva mame. Esenţa mesajului Marthei era că toţi băieţeii încercau să le îmbrăţişeze pe fetiţe cu forţa, că rămăseseră nesupravegheaţi şi că singurul băiat care se purtase ca un gentleman fusese încuiat într-un dulap. A adăugat şi detaliul realist că doamna Schoonover cânta chiar în acel moment la pian „I Wonder Who’s Kissing Her Now“², iar faptul că ea însăşi rămăsese să asiste în continuare la această orgie l-a explicat prin aceea că fusese reţinută împotriva voinţei ei.

Opt tocuri nervoase au ţăcănit pe podeaua verandei, opt ochi neliniştiţi au înfruntat privirea doamnei Schoonover, care nu le mai întâlnise pe aceste doamne decât la biserică. În spatele ei, agitaţia din jurul lui Terrence ajunsese la apogeu. Doi băieţi încercau să-l ţină, iar el apucase bastonul lui Carpenter; legat prin intermediul acestuia de scaunul cu rotile, grupul se legăna încoace şi-ncolo, apoi scaunul s-a clătinat, s-a înălţat îngrijorător pe o parte şi s-a răsturnat, aruncându-l pe Carpenter pe podea.

Mamele, printre care şi cea a lui Carpenter, încremeniseră. Fetele au ţipat, băieţii din jurul scaunului s-au tras în lături în pripă. Atunci s-a întâmplat un lucru miraculos. Cu o răsucire extraordinară a trunchiului, Carpenter s-a apucat de scaun şi cu braţele supradezvoltate s-a tras încetişor în sus, până când a ajuns să stea drept, picioarele susţinându-i greutatea pentru prima oară în ultimii cinci ani.

Nu şi-a dat seama de acest lucru – în momentul respectiv nu se gândea deloc la el. Chiar când stătea acolo în picioare, în vreme ce întreaga încăpere îl privea cu răsuflarea tăiată, a urlat: „Îţi vin eu de hac, drăcia dracului!“, înaintând poticnit un pas, apoi încă unul, înspre Terrence. Doamna Moore s-a prăbuşit cu un geamăt, iar camera s-a umplut brusc de exclamaţii înnebunite:

— Carpenter Moore poate să meargă! Carpenter Moore poate să meargă!

IV

Alei şi bucătării, bucătării şi alei – între ele se desfăşurase Via Dolorosa a lui Terrence în ziua aceea. Din casa familiei Schoonover ieşise pe uşa din spate, ştiind că într-un fel sau altul avea să fie învinuit de recuperarea miraculoasă a lui Carpenter; în propria casă a intrat pe uşa de la bucătărie, zece minute mai târziu, după câteva „Tatăl nostru“ rostite în grabă pe alee.

Helen, bucătăreasa, era în bucătărie, îmbrăcată în rochia ei bună.

— Carpenter Moore poate să meargă, a anunţat el trăgând de timp. După care a adăugat misterios: Nu ştiu ce-o să facă ai lui în privinţa asta. E gata cina?

— Nu se pune masa în seara asta decât pentru tine şi mâncarea te aşteaptă. Maică-ta a fost chemată la mătuşa ta, doamna Lapham. Ţi-a lăsat o scrisoare.

Era, desigur, un noroc chior, iar inima i-a venit la loc. Părea straniu că mătuşa lui se îmbolnăvise tocmai în ziua în care el născocise o boală pentru mătuşa lui Joe.

Dragul meu,

Nu-mi place că trebuie să te las singur, însă mătuşa Charlotte e bolnavă şi trebuie să iau troleibuzul până la Lockport. Zice că nu-i foarte grav, dar dacă a trimis o telegramă, poate fi orice. Mi-am făcut griji că n-ai apărut la prânz, însă mătuşa Georgie, care merge cu mine, spune că ai trecut pe la ea şi ai mâncat un ou crud, aşa că ştiu că eşti bine.

S-a oprit din citit în clipa în care i s-a revelat cumplitul adevăr. Telegrama fusese livrată, dar la adresa greşită.

— Şi tu trebuie să te grăbeşti să-ţi mănânci cina ca să te duc la familia Moore, a spus Helen. Trebuie să încui după tine.

— Eu să merg la familia Moore? a zis el nevenindu-i să-şi creadă urechilor.

A sunat telefonul şi primul lui impuls a fost s-o zbughească afară pe uşă.

— E Dolly Bartlett, a spus Helen.

— Ce vrea?

— De unde să ştiu eu?

Bănuitor, s-a îndreptat către aparat.

— Terrence, poţi veni la noi la cină?

— Poftim?

— Mama vrea să vii la noi la cină.

În schimbul promisiunii făcute lui Helen că nu avea să-i mai spună niciodată „mecanic de bucătărie“, s-a convenit asupra micii schimbări de program. Era vremea ca lucrurile să se îndrepte. Într-o singură zi se făcuse vinovat de insolenţă şi falsificare şi îi atacase şi pe olog, şi pe orb. Era clar că pedeapsa avea să şi-o primească în viaţa asta. Dar în clipa aceea nu mai conta nimic – orice se putea întâmpla într-un singur ceas binecuvântat.

1. Melodii populare la începutul secolului XX.

2. „Mă întreb cine-o sărută acum“.

Detectivii de scandaluri

I

Era o după-amiază fierbinte de mai şi doamna Buckner s-a gândit că o carafă cu limonadă de fructe i-ar împiedica pe băieţi să se îndoape cu îngheţată la drogherie. Făcea parte din acea generaţie, pensionată între timp, pe care marea revoluţie din viaţa de familie americană avea s-o afecteze în mod neplăcut; dar la vremea aceea considera că relaţia copiilor ei cu ea era aceeaşi pe care o avusese ea cu părinţii ei, căci asta se întâmpla cu mai bine de douăzeci de ani în urmă.

Unele generaţii sunt apropiate de cele care le succed; între altele prăpastia este infinită şi de netrecut. Traversând curtea mare din spate cu o carafă cu limonadă de fructe în mână, doamna Buckner – o femeie de caracter, membră a înaltei societăţi dintr-un mare oraş din Vestul Mijlociu – traversa un veac întreg. Gândurile i-ar fi putut fi înţelese de către străbunica ei; ce se întâmpla într-o cămăruţă de deasupra grajdurilor ar fi depăşit puterea de înţelegere a amândurora. În ceea ce slujise cândva drept cameră de dormit pentru vizitiu, fiul ei şi un prieten nu se comportau normal, ci experimentau, ca să zicem aşa, în vid. Făceau primele încercări de combinaţii de idei şi de materiale pe care le găsiseră la îndemână – idei menite să devină, în anii de mai târziu, la început articulate, apoi uimitoare şi, în cele din urmă, la ordinea zilei. În momentul în care i-a chemat, băieţii cloceau, într-o tăcere dezarmantă, ouăle încă neeclozate ale ideilor de la mijlocul secolului XX.

Riply Buckner a coborât scara şi a luat limonada. Basil Duke Lee a urmărit distrat tranzacţia de la parter şi a spus:

— Mulţumim frumos, doamnă Buckner.

— Sunteţi siguri că nu e prea cald acolo sus?

— Nu, doamnă Buckner. E în regulă.

Era înăbuşitor de cald, dar ei nici nu băgau de seamă căldura şi au băut fiecare câte două pahare înalte cu limonadă, fără să ştie măcar că le era sete. Ascuns sub o trapă decupată în podea, loc din care îl extrăseseră pentru moment, era un caiet de compunere, legat în imitaţie de piele roşie, ce le reţinea întreaga atenţie. Pe prima pagină scria, dacă pătrundeai secretul cernelii pe bază de zeamă de lămâie: „Carnetul cu scandaluri, scris de Riply Buckner jr. şi Basil D. Lee, detectivi de scandaluri“.

În acest caiet consemnaseră acele abateri de la conduita corectă ale concetăţenilor ce le ajunseseră la urechi. Unele dintre aceste gafe le aparţineau unor bărbaţi cărunţi, poveşti care deveniseră legendă în oraş şi ajunseseră în caietul de compuneri mulţumită unor dezgropări indiscrete ale trecutului la mesele în familie. Altele ţineau de nişte păcate mai interesante, confirmate sau doar zvonite, ale unor băieţi şi fete de vârsta lor. Unele însemnări ar fi fost citite de adulţi cu uluire, altele erau de natură să inspire mânie şi mai erau trei sau patru relatări contemporane care i-ar fi umplut pe părinţii copiilor implicaţi de groază şi deznădejde.

Una dintre relatările cele mai blânde, o chestiune pe care ezitaseră s-o consemneze, cu toate că îi şocase cu doar un an în urmă, era: „Elwood Leaming a văzut spectacolul burlesc de trei sau patru ori la Star“.

Alta, poate preferata lor datorită insolitului ei, preciza că: „H.P. Cramner a comis prin Est un furt pentru care ar putea face puşcărie şi a trebuit să vină aici“ – H.P. Cramner fiind acum unul dintre cei mai vârstnici şi mai „cu greutate“ cetăţeni ai oraşului.

Singurul defect al caietului era că nu putea fi savurat decât cu ajutorul imaginaţiei, căci cerneala invizibilă trebuie să-şi păstreze secretele până în ziua în care, ţinând paginile aproape de foc, însemnările ies la iveală. Se impunea o inspecţie atentă pentru a stabili care pagini fuseseră folosite – deja o acuzaţie foarte gravă împotriva unui anumit cuplu se imprimase peste informaţia sinistră că doamna R.B. Cary suferea de tuberculoză, în vreme ce fiul ei, Walter Cary, fusese exmatriculat de la Şcoala Pawling. Scopul în sine al lucrării nu era şantajul. Caietul era păstrat cu sfinţenie pentru momentul în care vreunul dintre protagoniştii săi avea să le „facă ceva“ lui Basil şi lui Riply. Faptul că-l aveau le dădea un sentiment de putere. Basil, de pildă, nu-l văzuse niciodată pe domnul H.P. Cramner schiţând măcar un singur gest ameninţător la adresa lui, dar să dea numai de înţeles că avea de gând să-i facă ceva lui Basil şi, păstrată acolo pentru a fi folosită împotriva lui, era o mărturie a trecutului său.

Se cuvine să spunem că, în acest moment, caietul iese complet din poveste. După ani de zile, un om de serviciu l-a găsit ascuns sub trapă şi, văzând că e gol după toate aparenţele, i l-a dat fetiţei lui; aşa că infracţiunile lui Elwood Leaming şi ale lui H.P. Cramner au fost în cele din urmă îngropate sub o transcriere citeaţă a Discursului lui Lincoln de la Gettysburg.

Caietul fusese ideea lui Basil. Dintre cei doi, el era cel cu mai multă imaginaţie şi, în majoritatea privinţelor, mai puternic. Era un băiat de paisprezece ani, cu ochi sclipitori şi păr castaniu, încă pirpiriu, isteţ şi puturos la şcoală. Personajul lui literar preferat era Arsène Lupin, gentlemanul spărgător, un fenomen romantic importat recent din Europa şi foarte admirat în plicticoasele prime decenii ale secolului.

Riply Buckner, şi el în pantaloni scurţi, aducea în acest parteneriat un simţ practic entuziast. Mintea lui funcţiona ca un trăgaci pentru imaginaţia lui Basil şi nici un plan nu era prea nebunesc ca să-i smulgă numaidecât un „S-o facem!“. De când nu mai jucau în cea de-a treia echipă de baseball a şcolii, unde fuseseră aruncător şi, respectiv, prinzător, destrămată după un sezon de aprilie ratat, îşi petrecuseră după-amiezile chinuindu-se să pună la punct un mod de viaţă care să se potrivească cu energiile misterioase ce clocoteau în ei. În ascunzătoarea de sub trapă erau nişte pălării „pe ochi“ şi nişte eşarfe, nişte zaruri măsluite, jumătate de pereche de cătuşe, o scară din funie împletită strâns pentru evadări pe geamul din spate şi o trusă de machiaj conţinând două peruci de teatru vechi şi păr din crep de diverse culori – toate urmând a fi folosite când aveau să se hotărască ce fapte ilegale să comită.

Odată terminate limonadele, au dat drumul la „Home Runs“ şi au purtat o discuţie dezorganizată, care a atins subiecte precum infracţionalitatea, baseballul profesionist, sexul şi compania de teatru locală. Aceasta a fost întreruptă la auzul unor paşi şi al unor glasuri familiare pe străduţa învecinată.

Au investigat de la fereastră. Vocile le aparţineau lui Margaret Torrence, Imogene Bissel şi Connie Davies, care traversau străduţa dinspre curtea lui Imogene către cea a lui Connie, aflată la capătul cvartalului. Domnişoarele aveau treisprezece, doisprezece şi, respectiv, treisprezece ani şi se credeau singure, căci în timp ce mărşăluiau, intonau o parodie uşor cam îndrăzneaţă, într-un soi de chicotit şoptit, pentru ca pe final să răbufnească: „O, iu-bi-tă Cle-men-tine“.

Basil şi Riply s-au aplecat împreună pe fereastră, însă – amintindu-şi că erau amândoi în maiou – s-au tras la loc în spatele pervazului.

— V-am auzit! au strigat amândoi odată.

Fetele s-au oprit şi au râs. Margaret Torrence mesteca exagerat pentru a le arăta guma şi asta trebuia să însemne ceva. Basil a înţeles imediat.

— Încotro? a întrebat el.

— Acasă la Imogene.

Dăduseră iama în ţigările doamnei Bissel. Necugetarea implicită a fetelor îi interesa şi îi intriga pe cei doi băieţi, aşa că au prelungit conversaţia. Connie Davis fusese iubita lui Riply timp de un trimestru la şcoala de dans; Margaret Torrence jucase un rol în trecutul recent al lui Basil; Imogene Bissel tocmai se întorsese după un an petrecut în Europa. În ultima lună, nici Basil, nici Riply nu se gândiseră la fete şi, învioraţi astfel, şi-au dat seama că centrul lumii se mutase brusc din camera secretă la micul grup de afară.

— Haideţi sus, au sugerat ei.

— Ieşiţi voi. Coborâţi să mergem în grădina familiei Wharton.

— Bine.

Amintindu-şi în ultima clipă să ascundă Carnetul cu scandaluri şi cutia cu deghizări, băieţii au ieşit în goană, s-au suit pe biciclete şi au pornit-o pe străduţă.

Copiii familiei Wharton crescuseră de mult, însă curtea lor continua să fie unul dintre locurile alea predestinate unde tinerii se strâng după-amiaza. Avea multe avantaje. Era mare, deschisă către alte curţi pe părţi şi se putea intra în ea pe role sau pe biciclete direct din stradă. Înăuntru erau un balansoar vechi, un leagăn şi o pereche de inele zburătoare; dar fusese un loc de întâlnire şi înainte de-a fi instalate, căci avea o calitate ce îi atrăgea pe copii – lucrul acela care îi face pe tineri să se îngrămădească inextricabil pe trepte neconfortabile şi să părăsească locuinţele prietenilor pentru a se strânge în turmă pe proprietăţile izolate ale unor „oameni pe care nu-i ştie nimeni“. Curtea familiei Wharton reprezenta de multă vreme o soluţie fericită din toate punctele de vedere; era acoperită de umbră întreaga zi şi întotdeauna ceva era înflorit, peste tot erau câini răbdători şi petice cafenii de gazon roase de nenumărate roţi de bicicletă şi de paşi târşâiţi. Într-o sărăcie lucie, la cincizeci de metri mai încolo, trăiau „irlandezii“ – doar moşteniseră numele, căci acum cei mai mulţi erau de origine scandinavă – şi, când alte distracţii îşi pierdeau farmecul, câteva ţipete erau de-ajuns ca să-i facă pe câţiva să se năpustească în sus pe deal, fie pentru a le ţine piept, dacă erau destui, fie pentru a o lua la goană şi a se ascunde de ei prin case prietenoase, dacă lucrurile stăteau invers.

Era ora cinci şi o mică mulţime se strânsese pentru ceasul acela blând şi romantic de dinainte de cină – a cărui voluptate era întrecută doar de răstimpul apusului de vară ce îi urma. Basil şi Riply se plimbau fără ţintă pe biciclete, ieşind dintre copaci şi pierzându-se la loc pe după ei, odihnindu-se când şi când cu braţul pe umărul cuiva, ducându-şi mâna la ochi pentru a se feri de strălucirea de pe urmă a soarelui care, ca şi tinereţea însăşi, este prea puternică pentru a o înfrunta direct, trebuind atenuată până când se stinge de la sine.

Basil a tras lângă Imogene Bissel şi se balansa într-o doară pe o roată dinaintea ei. Ceva de pe chipul lui trebuie s-o fi atras, căci a ridicat ochii către el, l-a privit cu adevărat şi a surâs încetişor. Peste câţiva ani avea să fie o frumuseţe şi regina multor baluri. Acum, ochii mari, căprui, gura mare, frumos conturată şi roşeaţa de pe pomeţii ei ascuţiţi îi făceau chipul ca de gnom, deranjându-i pe cei care îşi doreau ca un copil să arate ca un copil. Preţ de o clipă, lui Basil i s-a îngăduit o viziune asupra viitorului şi vraja vitalităţii ei l-a încolţit brusc. Pentru prima dată în viaţă a văzut într-o fată ceva cu totul opus şi complementar lui şi s-a simţit cuprins de o înfiorare caldă de plăcere amestecată cu durere. Era o experienţă limpede şi a conştientizat-o imediat. După-amiaza de vară s-a pierdut brusc în ea – aerul blând, gardurile vii umbroase şi răzoarele de flori, lumina portocalie a soarelui, râsetele şi glasurile, clinchetul unui pian peste drum –, mireasma a părăsit toate aceste lucruri şi s-a aşternut pe chipul lui Imogene pe când şedea acolo, uitându-se în sus la el şi zâmbind.

Preţ de o clipă a fost mai mult decât putea îndura. A alungat senzaţia, incapabil s-o înţeleagă până când n-o digera în intimitate. A dat un ocol rapid pe bicicletă, trecând pe lângă Imogene fără să se uite la ea. Când s-a întors după o vreme şi a întrebat-o dacă o putea însoţi până acasă, ea uitase momentul acela, dacă existase vreodată şi pentru ea, şi a părut aproape surprinsă. Au pornit-o în josul străzii, Basil mergând pe lângă bicicletă.

— Poţi să ieşi afară diseară? a întrebat el nerăbdător. O să fie o mulţime de lume în curte la familia Wharton.

— O s-o întreb pe mama.

— O să te sun. Nu vreau să merg dacă nu mergi şi tu.

— De ce?

Ea i-a zâmbit din nou, încurajator.

— Pentru că nu vreau.

— Dar de ce nu vrei?

— Ascultă, a spus el grăbit. Ce băieţi îţi plac mai mult decât mine?

— Nici unul. De tine şi de Hubert Blair îmi place cel mai mult.

Basil n-a simţit nici o împunsătură de gelozie auzindu-şi numele alături de-al lui Hubert. Nu aveai ce să faci în privinţa lui Hubert Blair decât să-l accepţi filozofic, aşa cum făceau şi alţi băieţi disecând inimile altor fete.

— Eu te plac pe tine cel mai mult dintre toate, a spus el extaziat.

Greutatea cerului acoperit cu nori rozalii de deasupra lui era de nesuportat. Plonja prin aerul plin de drăgălăşenie inefabilă, în vreme ce curenţi calzi îi răsăreau în sânge, iar el îi îndrepta – şi, odată cu ei, întreaga viaţă – ca pe un pârâu către fata asta.

Au ajuns în dreptul uşii garajului, aflată pe-o latură a casei ei.

— Nu intri, Basil?

— Nu. (A înţeles numaidecât că era o greşeală, însă de-acum o spusese. Prezentul intangibil îi scăpase. Totuşi a zăbovit.) Vrei să-ţi dau inelul cu emblema şcolii?

— Da, dacă vrei să mi-l dai.

— O să ţi-l dau diseară. Vocea i-a tremurat uşor când a adăugat: Adică, o să ţi-l dau la schimb.

— La schimb cu ce?

— Ceva.

— Ce?

Roşeaţa i s-a întins pe tot chipul – ştia.

— Ştii tu. Vrei să facem schimb?

Imogene s-a uitat în jur stânjenită. În tăcerea dulce ca mierea ce se aşternuse peste verandă, Basil îşi ţinea răsuflarea.

— Eşti îngrozitor, a şoptit ea. Poate... La revedere.

II

Acesta era cel mai frumos ceas al zilei, iar Basil se simţea fericit. Vara asta el, mama şi sora lui, mergeau la lacuri, iar în toamnă se ducea la şcoală. Apoi avea să meargă la Yale şi să devină un mare atlet şi, după aia – dacă cele două visuri ale sale s-ar fi împletit cronologic în loc să coexiste independent –, avea să devină un gentleman spărgător. Totul era în regulă. Avea atâtea lucruri îmbietoare la care să se gândească, încât îi venea greu să adoarmă seara.

Faptul că acum era nebun după Imogene Bissel nu însemna o distragere a atenţiei, ci un alt lucru bun. Încă nu era o emoţie violentă, ci doar un entuziasm strălucitor şi energic, care îl purta către curtea familiei Wharton în crepusculul de mai.

Era îmbrăcat cu hainele lui preferate – pantaloni bufanţi din doc alb, sacou pepit cu centură, guler răsfrânt detaşabil şi o cravată gri împletită. Cu părul negru ud şi lucios, era un băieţaş tare chipeş când şi-a făcut apariţia pe peluza familiară, dar învăluită acum de un farmec nou şi s-a alăturat glasurilor din întunericul tot mai des. Erau acolo trei sau patru fete care locuiau în casele din vecinătate şi aproape de două ori mai mulţi băieţi; câţiva copii ceva mai mari, care decorau veranda laterală, alcătuiau un nucleu cald, îndepărtat, pe fundalul luminii veiozelor din casă, trimiţând când şi când valuri de râsete în noaptea şi aşa prea încărcată.

Plimbându-se de la un grup la altul în penumbră, Basil s-a asigurat că Imogene nu venise încă. Dând de Margaret Torrence, i-a spus pe un ton degajat:

— Mai ai inelul ăla vechi de la mine?

Margaret fusese iubita lui tot anul la şcoala de dans, lucru consfinţit prin faptul că dansaseră împreună cotilionul care încheiase sezonul. Spre sfârşit, povestea de iubire se cam răcise; chiar şi aşa, întrebarea fusese lipsită de eleganţă.

— Îl mai am pe undeva, a replicat Margaret într-o doară. De ce? Îl vrei înapoi?

— Cam aşa ceva.

— În regulă. Şi aşa nu l-am vrut niciodată. Tu m-ai obligat să-l iau, Basil. O să ţi-l dau înapoi mâine.

— Nu poţi să mi-l dai înapoi în seara asta? (Inima i-a tresărit la vederea unei siluete mărunte care intra pe poarta din spate.) Aş cam vrea să-l am în seara asta.

— O, bine, Basil.

A fugit peste stradă, până acasă la ea, iar Basil a urmat-o. Domnul şi doamna Torrence erau pe verandă şi, cât s-a dus Margaret sus după inel, şi-a domolit entuziasmul şi nerăbdarea şi a răspuns la întrebările legate de sănătatea părinţilor care le sunt atât de indiferente celor tineri. Apoi a simţit cum îngheaţă brusc, vorba i-a rămas suspendată în aer, iar ochii fixau o scenă care se contura peste drum.

Dintre umbrele aflate departe pe stradă, s-a desprins cu repeziciune, zburând parcă, o siluetă care a plutit până în dreptul peticului de lumină din faţa casei familiei Wharton. Silueta se mişca încoace şi-ncolo în figuri geometrice, într-o clipă împroşcând un val de scântei la impactul rotilelor cu asfaltul, în următoarea alunecând miraculos cu spatele şi descriind o curbă fantastică, cu un picior înălţat graţios în aer, până când tinerii s-au desprins din întuneric şi s-au apropiat în grup, îngrămădindu-se pe caldarâm să vadă mai bine. Basil a gemut încetişor când şi-a dat seama că, dintre toate serile posibile, Hubert Blair o alesese tocmai pe asta ca să-şi facă apariţia.

— Spuneai că mergeţi la lacuri vara asta, Basil. Aţi închiriat o vilă?

Basil şi-a dat seama după o clipă că domnul Torrence făcea a treia oară observaţia respectivă.

— O, da, domnule, a răspuns. Vreau să zic, nu. Stăm la club.

— Ce drăguţ are să fie! a exclamat doamna Torrence.

Peste drum a văzut-o pe Imogene stând sub stâlpul de felinar, iar în faţa ei – pe Hubert Blair, cu şapca elegantă potrivită pe-o parte, mişcându-se în cerc. Basil a tresărit când i-a auzit râsul satisfăcut. Nu şi-a dat seama de prezenţa lui Margaret până când fata n-a ajuns lângă el, îndesându-i inelul în palmă ca pe un ban contrafăcut. Basil a murmurat un rămas-bun distrat spre părinţii fetei şi, cu un aer pierit, a urmat-o peste stradă.

Rămânând în umbră, şi-a aţintit privirea nu asupra lui Imogene, ci a lui Hubert Blair. Hubert avea, fără îndoială, ceva rar. În ochii copiilor mai mici de cincisprezece ani, forma nasului este marca distinctivă a frumuseţii. Părinţii pot atrage atenţia asupra unor ochi frumoşi, a unui păr strălucitor sau a unui ten minunat, însă nasul şi încadrarea lui în ansamblul feţei sunt ceea ce remarcă adolescentul. Pe torsul zvelt, elegant, atletic, al lui Hubert Blair era aşezat un chip grăsuţ şi convenţional, iar pe chipul acesta era dăltuit nasul nostim, cârn, al unei fete Harrison Fisher¹.

Era încrezător; avea personalitate, nu era inhibat de îndoieli sau de toane. Nu mergea la şcoala de dans – părinţii lui se mutaseră în oraş cu doar un an în urmă –, dar i se dusese deja faima. Cu toate că cei mai mulţi dintre băieţi nu-l plăceau, se înclinau dinaintea virtuozităţii sale atletice, cât despre fete, fiecare mişcare, fiecare glumiţă, chiar nepăsarea lui, exercitau asupra lor o fascinaţie infinită. Basil observase asta şi înainte în câteva rânduri; acum comedia descurajantă a prins a se desfăşura încă o dată.

Hubert şi-a dat jos patinele, şi-a rostogolit una de-a lungul braţului şi a prins-o de curea înainte să aterizeze pe caldarâm; a smuls panglica din părul lui Imogene şi a fugit cu ea, ferindu-se de braţele ei în timp ce fata alerga după el, râzând vrăjită, de jur împrejurul curţii. A ridicat un picior dinaintea celuilalt şi s-a prefăcut că se sprijină cu cotul de un copac, a ratat copacul înadins şi s-a salvat graţios, în ultima clipă, de la cădere. La început, băieţii îl urmăreau circumspect. Dar după aceea au fost cuprinşi şi ei de freamăt, făcând tot soiul de cascadorii şi trucuri, care cum le trecea prin cap, până când cei de pe verandă şi-au întins gâturile, intrigaţi de animaţia bruscă din grădină. Însă Hubert a întors indiferent spatele propriului triumf. I-a luat pălăria lui Imogene şi a început să şi-o potrivească în tot soiul de unghiuri bizare pe creştet. Imogene şi celelalte fete îl priveau încântate.

Neputând să mai suporte greţosul spectacol, Basil s-a apropiat de grup şi a spus pe cel mai degajat ton de care se simţea în stare:

— Sal’tare, Hube!

Hubert a răspuns:

— Sal’tare, măi Basil Păcăliciul!

Şi şi-a potrivit pălăria altfel pe creştet, până când nici măcar Basil nu şi-a mai putut stăpâni un hohot de râs involuntar.

— Basil Păcăliciul! Sal’tare, Basil Păcăliciul!

Strigătul a dat înconjur grădinii. Basil a recunoscut cu reproş glasul lui Riply printre celelalte.

— Hube Tontul! a ripostat iute Basil, însă proasta lui dispoziţie a diminuat mult efectul insultei, deşi câţiva băieţi au repetat-o apreciativ.

Pe Basil l-a cuprins tristeţea şi, prin întunericul dens, silueta lui Imogene a început să capete un farmec nou, inaccesibil. Era un băiat romantic şi o înzestrase deja din plin în imaginaţia sa. Acum o ura pentru nepăsarea ei, însă se încăpăţâna să zăbovească pe lângă ea în speranţa deşartă că va recupera grăuntele de extaz pe care îl risipise atât de absurd în după-amiaza aceea.

A încercat să vorbească cu Margaret cu o însufleţire amăgitoare, dar ea nu s-a arătat impresionată. Prin întuneric răsunase deja un glas care chema un copil acasă. L-a cuprins panica; binecuvântatul ceas al serii de vară era pe sfârşite. Când grupul s-a dat în lături pentru a face loc unor trecători, a tras-o pe Imogene cu forţa deoparte.

— Îl am la mine, i-a şoptit. Uite-l. Pot să te conduc acasă?

Fata l-a privit nedumerită, iar mâna i s-a strâns automat în jurul inelului.

— Ce? O, i-am promis lui Hubert că îl las să mă ducă acasă. Văzându-i faţa, fata a ieşit din transă şi şi-a luat un ton indignat: Te-am văzut plecând cu Margaret Torrence imediat ce-am intrat în curte.

— Nu-i adevărat. M-am dus cu ea să-mi dea inelul.

— Ba da! Te-am văzut!

Privirea fetei s-a întors la Hubert Blair. Îşi pusese din nou patinele cu rotile şi acum executa mici sărituri ritmice şi piruete pe vârful picioarelor, ca un vraci care hipnotizează încet un trib african. Vocea lui Basil continua să explice şi să argumenteze, însă Imogene s-a îndepărtat. A urmat-o neajutorat. Acum, de peste tot răzbăteau chemări acasă şi răspunsuri îndărătnice.

— Bine, mamă!

— Vin imediat, mamă!

— Mamă, mă mai laşi, te rog, cinci minute?

— Trebuie să plec, a strigat Imogene. E aproape nouă.

Făcându-i cu mâna şi zâmbindu-i distrat lui Basil, a pornit-o pe stradă. Hubert mergea ţanţoş şi făcea giumbuşlucuri pe lângă ea, îi dădea ocol şi executa figuri fermecătoare dinaintea ei.

Abia după un minut Basil şi-a dat seama că o altă domnişoară i se adresa.

— Ce-i? a întrebat-o el cu un aer absent.

— Hubert Blair e cel mai drăguţ băiat din oraş, iar tu eşti cel mai îngâmfat, a repetat Margaret Torrence cu multă convingere.

A privit-o cu un soi de mirare îndurerată. Margaret a strâmbat din nas şi a pornit în direcţia chemărilor – insistente acum – care se auzeau de peste drum. Pe când Basil privea prostit în urma ei, ca mai apoi să vadă cum siluetele lui Imogene şi Hubert dispar după colţ, din cerul sufocant s-a auzit un bubuit îndepărtat şi o clipă mai târziu un strop solitar a căzut printre frunzele luminate de felinar, spărgându-se de trotuarul de la picioarele lui. Ziua avea să se sfârşească cu o ploaie.

III

Ploaia a început imediat şi Basil era deja ud până la piele – chiar dacă alerga – înainte să ajungă acasă, la opt cvartale mai încolo. Dar schimbarea vremii îi răscolise sufletul şi la fiecare câţiva paşi sărea în sus, înghiţind stropi de ploaie şi strigând tare „Io-o!“, ca şi cum el însuşi ar fi făcut parte din tulburarea înviorătoare, violentă, a nopţii. Imogene dispăruse, spălată precum praful zilei de pe trotuare. Frumuseţea ei avea să-i revină în minte pe o vreme mai bună, însă aici – în mijlocul furtunii – era singur cu sine. A simţit cum îl copleşeşte o senzaţie de putere extraordinară, aşa încât nu l-ar fi surprins câtuşi de puţin să se fi desprins pentru totdeauna de la pământ într-unul dintre salturile lui nebuneşti. Era un lup singuratic, neştiut de nimeni şi neîmblânzit: un prădător de noapte, demonic şi liber. Abia când a ajuns acasă a început să se gândească, speculativ şi aproape fără urmă de patimă, la Hubert Blair.

S-a schimbat în pijama, şi-a pus halatul de casă şi a coborât în bucătărie, unde a dat peste un tort de ciocolată nou. A mâncat un sfert din el şi a băut aproape o sticlă întreagă de lapte. Când exaltarea i s-a mai domolit întru câtva, l-a sunat pe Riply Buckner.

— Am un plan, a spus el.

— Legat de ce?

— Cum să-i facem ceva lui H.B. cu D.S.

Riply a înţeles numaidecât la ce se referea. Hubert fusese atât de necugetat, încât mai vrăjise şi alte fete în afară de domnişoara Bissel în seara respectivă.

— O să trebuiască să-l cooptăm şi pe Bill Kampf, a spus Basil.

— În regulă.

— Ne vedem mâine în pauză... Noapte bună!

1. Harrison Fisher (1877-1934) – grafician american, recunoscut pentru portretele feminine, creatorul celebrelor „Fete Harrison Fisher“.