The Syndicate of the Press of the University of Cambridge, England

Keith Hitchins, A Concise History of Romania

© Keith Hitchins 2014

© 2015 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-5398‑0

ISBN PDF: 978-973-46-5399‑7

ISBN print: 978-973-46-5179‑5

Coperta: Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

KEITH HITCHINS este profesor de istorie la University of Illinois, fiind specializat în istoria României şi Ungariei, monarhia Habsburgilor şi istoria Asiei Centrale. Din 1991 este membru de onoare al Academiei Române. Dintre cărţile sale despre istoria României menţionăm: Conştiinţă naţională şi acţiune politică la românii din Transilvania. 1700-1868 (1987), România. 1866-1947 (1994), Românii. 1774-1866 (1996), Ion Brătianu: Romania. The Peace Conferences of 1919-23 and Their Aftermath (2011). Volume în pregătire: Southeastern Europe, 1354-1821 şi The Balkans in the 20th Century.

Mulţumiri

Mă bucur că am şansa de a le mulţumi colegilor şi prietenilor care au contribuit în mare măsură la această iniţiativă. Profesorul Lucian Boia de la Universitatea din Bucureşti şi profesorul Vasile Puşcaş de la Universitatea din Cluj-Napoca mi-au împărtăşit cunoştinţele lor cu privire la fenomenul românesc prin intermediul lucrărilor lor şi al conversaţiilor de-a lungul mai multor ani. Ca mulţi alţii, am beneficiat de pasiunea pentru istorie şi de aprecierile critice ale domnului Marcel Popa, directorul Editurii Enciclopedice din Bucureşti. Cercetările şi lucrările profesoarelor Katherine Verdery şi Gail Kligman pe marginea unor chestiuni sociale şi istorice româneşti fundamentale mi-au îmbogăţit în permanenţă abordarea. Două doctorande în istorie de la University of Illinois, doamna Pompilia Burcică şi doamna Zsuzsánna Magdó, mi-au uşurat considerabil munca de cercetare.

Introducere

Istoria de 2.000 de ani a unui popor îi tentează pe scriitor şi pe cititor să caute tendinţe pe termen lung care să elucideze evoluţiile complexe şi contradictorii. Este şi cazul istoriei românilor. Din epoca medievală şi până la începutul secolului XX, au trecut prin etape asemănătoare cu cele ale altor naţiuni din Europa de Est şi chiar din Europa în ansamblul său : feudalism, într-un fel, economie preponderent agricolă şi societate rurală până în secolul al XIX-lea, şi apoi, până în pragul Primului Război Mondial, tranziţie, lentă la început, către o economie industrială şi o societate urbană, în care agricultura şi satul erau totuşi predominante. Cu toate acestea, din secolul al XVIII-lea, cel puţin din punct de vedere intelectual, naţiunea română modernă începe să capete formă. A urmat perioada interbelică, un răstimp de doar douăzeci de ani, în care modernizarea a luat avânt, apoi comuniştii, care vreme de patruzeci de ani au continuat modernizarea cu metode şi obiective proprii. Anii postcomunişti sugerează că e posibil ca românii să se îndrepte din nou pe calea urmată cu două secole înainte.

Ceea ce îi defineşte cu precădere pe români pe termen lung este locul lor între Est şi Vest. Acesta îi oferă scriitorului o perspectivă amplă din care să rânduiască evenimentele istoriei lor. Românii s-au confruntat cu dificultatea de a alege între aceşti doi poli de la începutul cristalizării statului, în secolul al XIV-lea, când au fost întemeiate principatele Valahiei şi Moldovei. Sau, dacă suntem dispuşi să forţăm puţin raţionamentul, am putea spune că pentru ei confruntarea Est-Vest a început chiar mai devreme, odată cu contactele tracilor şi dacilor mai întâi cu cetăţile Greciei antice de-a lungul coastei Mării Negre şi apoi cu romanii, cuceritorii Daciei de la începutul secolului al II-lea. Aceste legături cu Vestul erau etnice, lingvistice şi istoriografice. Au urmat contacte cruciale cu Estul, cu Imperiul Bizantin, lumea ortodoxă şi moştenitorii lor bulgari şi sârbi. Legăturile erau în acest caz preponderent spirituale şi culturale, dar şi politice.

Deşi România care s-a format în secolul XX a fost cu adevărat o sinteză între Est şi Vest, ciocnirea politică dintre cei doi poli a început spre sfârşitul secolului al XIV-lea şi începutul secolului al XV-lea, când mai întâi principii, nobilii şi ţăranii din Valahia şi apoi cei din Moldova s-au confruntat cu marşul otomanilor spre nord, prin Balcani. Principii valahi şi moldavi au vrut să împiedice înaintarea musulmană şi au considerat că fac parte dintr-o Europă creştină, alăturându-se astfel armatelor cruciate occidentale la Nicopole (1396) şi Varna (1444). Dar, în aceleaşi secole, au fost siliţi să-şi apere propriile teritorii de agresiunea Vestului, din partea Ungariei romano-catolice şi a Poloniei.

Stăpânirea otomană asupra principatelor, începând cu secolele XV-XVI şi până în primele decenii ale secolului al XIX-lea, nu a făcut decât să-i atragă pe români către Est. Cu toate acestea, suzeranitatea sultanilor, oricât de mari ar fi fost povara economică şi limitările suveranităţii pe care le impuneau, era extrem de diferită faţă de cuceririle făcute de otomani la sud de Dunăre, statele medievale bulgar şi sârb fiind încorporate în structurile imperiului. Românii şi-au păstrat instituţiile şi structura socială şi au exercitat de-a lungul timpului o autonomie administrativă mai puternică sau mai slabă. Deşi statutul de vasal interzicea relaţiile formale cu puterile străine, niciunul dintre principate nu era izolat de Vest. Din secolul al XVI-lea până în secolul al XVIII-lea, acestea şi-au continuat comerţul şi şi-au menţinut contactele diplomatice, chiar dacă indirect, cu Europa Centrală. Erau deschise la diverse curente culturale şi intelectuale din Vest, chiar dacă marile mişcări de idei, precum Renaşterea, Reforma şi Reforma Catolică, aveau în ţările ortodoxe o influenţă modestă. Iluminismul a fost cu totul altceva. Din ultimele decenii ale secolului al XVIII-lea şi până în prima jumătate a secolului al XIX-lea, clasele româneşti educate, în special nobilimea tânără şi pătura de mijloc aflată în ascensiune, şi-au însuşit ideea de progres şi mijloacele de a-l facilita – raţiunea, cunoaşterea şi instituţiile sănătoase. Adaptarea principiilor Iluminismului este o oarecare dovadă a apropierii lor de Europa. Însă competiţia dintre Est şi Vest pentru sufletul şi mintea românilor a început cu adevărat în anii 1830 şi odată cu Revoluţia din 1848 şi romantismul.

Între anii 1860 şi perioada interbelică, care constituie „perioada naţională”, România modernă s-a conturat din punct de vedere politic, economic, social şi cultural, în concordanţă cu modelul european. „Europa”, centrul şi vestul continentului, s-a împământenit ca o categorie distinctă în mentalul românesc. Conceptul avea o semnficaţie deosebită pentru români ; era echivalentul lumii moderne, urbane şi industriale, dinamice, civilizate şi progresiste. Europenizarea României, dacă putem spune aşa, poate fi privită din mai multe perspective : politico-administrativă, economică, socială, culturală şi intelectuală. Examinarea fiecăreia dintre acestea duce la concluzia că România a fost profund atrasă în pânza relaţiilor europene. Însă acest parcurs nu a fost nici pe departe lin. Şi nici mai presus de orice îndoială. Mulţi români s-au temut că identitatea lor unică avea să fie înăbuşită în îmbrăţişarea Vestului ; au susţinut că ar trebui să progreseze urmând modelele neaoşe şi inspirându-se din sursele indigene care trecuseră testele istoriei.

O preocupare constantă a politicienilor şi intelectualilor români a fost crearea unui sistem administrativ care să asigure stabilitatea tânărului stat şi să-şi ajute poporul să progreseze în orice domeniu de activitate. Se inspirau din diverse tipare : centralizarea franceză a puterii, participarea cetăţenilor belgieni la sistemul politic sau ordinea şi consecvenţa sistemului constituţional englez, printre altele. Totuşi acei români care întocmeau constituţii şi promulgau legi nu imitau. Ei adaptau, ţinând seama de propria istorie şi de condiţiile economice şi sociale predominante şi cântărindu-şi cu grijă propriile ambiţii.

Economia românească a fost atrasă treptat în sistemul comercial şi financiar internaţional începând cu a doua jumătate a secolului al XIX-lea, pe măsură ce europenii descopereau valoarea bunurilor agricole şi a materiilor prime româneşti pentru oraşele şi industriile lor, disponibilitatea pieţelor româneşti pentru produsele lor şi profiturile care puteau fi obţinute investind în industriile şi instituţiile financiare româneşti. Aceste curente occidentale au devenit atât de puternice, încât în pragul Primului Război Mondial multe ramuri ale economiei româneşti erau dependente de interesele comerciale şi bancare europene. Până şi cel mai modest cultivator de cereale era afectat de fluctuaţiile pieţei internaţionale. Situaţia a persistat şi în perioada interbelică, însă guvernele române erau mai hotărâte decât predecesorii lor să menţină controlul asupra economiei naţionale. Cu toate acestea, pe termen lung, pentru români, probabil că principalul beneficiu al integrării lor în orânduirea economică internaţională a fost impulsul de a-şi moderniza propria economie.

În secolele al XIX-lea şi XX, structurile societăţii româneşti începeau să semene cu cele din Europa Occidentală. O asemenea evoluţie era în bună parte consecinţa dezvoltării economice, a urbanizării şi complexităţii crescânde a vieţii urbane, însă a reprezentat totodată o reacţie la schimbările din climatul mental. Cea mai frapantă a fost probabil ascensiunea clasei de mijloc, care în ultimele decenii ale secolului al XIX-lea a preluat controlul atât în viaţa politică, cât şi în viaţa economică, mândrindu-se cu faptul că era modernă şi europeană şi pretinzând că reprezintă interesele întregii naţiuni. Şi clasa muncitoare urbană era în creştere, însă rolul ei în societate a rămas neclar definit şi modest. Ţărănimea, majoritatea populaţiei până la sfârşitul secolului XX, a rămas un bastion al tradiţiei. Era reticentă la schimbare, chiar şi sub presiune, mai ales în epoca comunistă. Dar s-a schimbat.

Pesemne că românii şi-au dovedit adevărata măsură a caracterului lor european prin modul în care s-au reprezentat pe ei înşişi din secolul al XVIII-lea până în secolul XX. La începutul epocii moderne, erau observatori ai Centrului şi ai Vestului. Apoi şi-au contopit treptat creativitatea minţii şi a spiritului cu mişcările şi şcolile de gândire de pe continent. La începutul secolului XX, adaptarea a dat naştere inovaţiei, iar scriitorii, istoricii şi gânditorii sociali români au contribuit la conturarea valorilor continentale şi, astfel, la extinderea conceptului de Europa.

În ceea ce priveşte a doua jumătate a secolului XX, ne întrebăm în mod firesc ce rol are comunismul românesc în europenizarea de lungă durată a românilor. Sau ne întrebăm pur şi simplu : comuniştii erau europenizatori ? Cu siguranţă au dispreţuit iniţiativa privată şi forţele pieţei predominante în Vest şi nu s-au arătat dornici să îmbrăţişeze politica pluripartinică şi sistemul parlamentar occidental. De asemenea, erau predispuşi să suprime cât mai mult din tradiţia naţională, cel puţin la începutul mandatului lor. Au imitat un alt model – Uniunea Sovietică şi experienţa ei în construirea comunismului –, iar vreme de un deceniu după ce au ajuns la putere, la sfârşitul anilor 1940, nu au îndrăznit să se abată de la calea dictată de sovietici. Însă după moartea lui Iosif Stalin, relaţiile sovieticilor cu blocul est-european şi cu Vestul s-au schimbat, iar liderii comunişti români au căpătat curaj şi au demarat un proiect care s-ar putea numi „comunism naţional” sau, după alţii, „stalinism naţional”. În orice caz, aceasta a generat o reevaluare a istoriei ţării şi a unor tradiţii, sugerând valoarea unei apropieri cel puţin parţiale de Europa. Comuniştii români au rămas comunişti şi au impus aşadar limite pe care viziunea lor asupra Europei nu le putea depăşi.

Prăbuşirea comunismului în 1989 a facilitat o reconciliere nouă, autentică cu Europa. „Revenirea la Europa”, cum sunt uneori numite evenimentele de la acea vreme, nu a fost lină la început, deoarece acumulările celor patru decenii de comunism dispar treptat, însă se pare că procesul este în plină desfăşurare. Poate că trebuie să ne întrebăm dacă marele experiment al sintezei dintre Est şi Vest şi-a urmat cursul.

1

Începuturile

Originile îndepărtate şi dezbaterea pe marginea lor se află la baza identităţii româneşti. Cel puţin din secolul al XVII-lea şi până astăzi, propria identitate a solicitat energia erudiţilor şi, nu rareori, a clericilor şi a politicienilor, care s-au străduit, fiecare din propriile motive, să explice cum a luat naştere poporul român. În eforturile lor, istorici, arheologi şi mai ales lingvişti au adus la lumină mărturii dintre cele mai diverse pentru a susţine felurite teorii privind originile, însă uneori raţionamentele lor au fost mai curând de domeniul mitologiei decât al ştiinţei. Cu toate acestea, noţiunile de origini şi interpretările pe care le-au generat aveau să se dovedească esenţiale pentru imaginea pe care românii şi-au format-o despre ei înşişi şi aveau să contureze decisiv relaţia lor cu „Europa” – dacă să caute modelele şi inspiraţia în Est sau în Vest.

Dacii

În centrul dezbaterii îndelungate a românilor cu privire la începuturile şi la identitatea lor s-a aflat natura cuceririi şi colonizării romane a Daciei, teritoriul care avea să se afle la baza României moderne, atât din punct de vedere geografic, cât şi psihologic. Nu mai puţin importantă în schiţarea unei imagini de sine acceptabile a fost soarta dacilor, locuitorii indigeni, care au avut parte de stăpânirea şi aculturaţia romană vreme de un secol şi jumătate.

În veacurile de dinaintea cuceririi romane de la începutul secolului al II-lea e.n., teritoriul mărginit aproximativ de Dunăre, Tisa şi Nistru găzduia diverse popoare trace, dintre care cele mai importante din punct de vedere istoric erau geţii şi dacii. Acestea erau două popoare distincte, dar înrudite, iar unii istorici, din Antichitate până în prezent, le-au tratat laolaltă, sub denumirea de geto-daci. În orice caz, geţii locuiau în bazinul dunărean inferior şi făceau comerţ cu cetăţile greceşti de pe coasta Mării Negre întemeiate în secolul al VII-lea î.e.n. în Dobrogea de astăzi. Istoriile lui Herodot, scrise în secolul al V-lea î.e.n., constituie una dintre primele surse narative de informaţii în ceea ce îi priveşte şi îi descriu în permanenţă drept un popor trac. Teritoriile dacilor se află în centrul bazinului carpato-dunărean, de ambele părţi ale Carpaţilor Meridionali. În secolul I î.e.n., Strabon ne spune că dacii vorbeau aceeaşi limbă ca geţii, iar Dio Cassius subliniază două secole mai târziu numeroase asemănări culturale.

Geto-dacii sau, simplu, dacii, cum îi voi numi eu, erau uniţi într-o confederaţie puternică, condusă de un nobil, Burebista, care a devenit „regele” lor în jurul anului 82 î.e.n. Ambiţios şi cutezător, acesta a organizat o armată puternică ce i-a permis să-şi extindă pentru o vreme teritoriul spre Dunărea Mijlocie. Cele mai importante cuceriri ale sale, datând din anul 55 î.e.n., au fost cetăţile greceşti de pe coasta Mării Negre, achiziţii care au intensificat răspândirea comerţului şi tehnologiei greceşti în interiorul teritoriilor dacice. Meşteşugarii şi constructorii greci erau locuitori familiari ai capitalei Sarmizegetusa, care se afla în munţii din sud-vestul Transilvaniei de astăzi.

În mod inevitabil, Burebista a intrat în conflict cu Roma, ale cărei legiuni ajunseseră în zona Dunării Inferioare în timpul domniei lui Augustus (27 î.e.n. – 14 e.n.). A fost îndeajuns de nesăbuit încât să se opună ambiţiilor romane şi să se implice în luptele romane pentru putere. A efectuat expediţii dincolo de Dunăre, în Tracia, unde se stabiliseră romanii, şi i-a luat partea lui Pompei în războiul civil care izbucnise în anul 48 î.e.n. între acesta şi Iulius Cezar, în primul rând fiindcă Pompei pare să-i fi recunoscut cuceririle de pe coasta Mării Negre. Astfel şi l-a făcut duşman pe Cezar, care l-a înfrânt pe Pompei şi cu siguranţă ar fi pornit într-o expediţie de represiune dacă nu ar fi fost asasinat în anul 44 î.e.n.

Cam în aceeaşi perioadă, Burebista a avut parte de o soartă asemănătoare din cauza nobilimii nemulţumite, iar, fără mâna sa de fier, „regatul” lui s-a dezintegrat rapid, căpeteniile tribale proclamându-şi independenţa. Mai mulţi conducători care au urmat şi-au afirmat autoritatea din centru, în sud-vestul Transilvaniei, însă abia odată cu Decebal, care a unit triburile dace, s-a format din nou un regat dac, oarecum mai mic decât cel al lui Burebista. Domnia lui Decebal, care a început în jurul anului 85 e.n., s-a caracterizat printr-un război aproape continuu între daci şi administraţia romană de la sud de Dunăre, organizată acum sub forma provinciei Moesia, care se întindea de la Marea Neagră până la Singidunum (Belgradul de astăzi). În anul 89 e.n., Decebal şi împăratul Domiţian (81-96) au ajuns la un acord prin care Dacia devenea un regat clientelar al Romei, primind în schimb subvenţii financiare şi sprijin tehnologic. Vreme de un deceniu, acest acord a adus pacea în regiune.

Între domnia lui Burebista şi cea a lui Decebal, Dacia apare în izvoarele scrise şi în vestigiile arheologice drept o societate complexă, împărţită în două pături principale – aristocraţia şi plebea. Regii, funcţionarii şi clerul proveneau din prima categorie, în vreme ce masa populaţiei furniza forţa de muncă şi taxele. Această majoritate era preponderent rurală şi locuia în comunităţi săteşti, care se pare că aveau o responsabilitate colectivă în privinţa taxelor şi îndatoririlor faţă de rege, precum întreţinerea fortificaţiilor. Cu toate acestea, viaţa urbană era bine dezvoltată. Sarmizegetusa poseda atributele unei cetăţi adevărate şi era un important centru comercial şi meşteşugăresc, în afara faptului că era sediul administraţiei regale.

Economia se baza pe agricultură, care le asigura celor mai mulţi locuitori principala sursă de venit. Se cultivau în special cerealele – grâu, orz şi mei. Însă erau bine dezvoltate şi mineritul (îndeosebi exploatările de fier, aur, argint şi sare), şi meşteşugurile (inclusiv prelucrarea metalelor, ceramicii, sticlei şi zidăria). Meşteşugarii daci produceau o gamă largă de arme, unelte şi bunuri de toate felurile pentru viaţa de zi cu zi. Influenţele lumii romane şi elene erau evidente în formele şi ornamentele pe care le alegeau, influenţe consolidate de comerţul în floare. În schimbul bunurilor prelucrate şi al obiectelor de lux, precum parfumurile şi loţiunile, care erau menite claselor superioare, dacii trimiteau în cetăţile de pe Dunăre şi coasta Mării Negre cereale şi produse animale, sare, lemn, miere şi ceară. Acest comerţ pare să fi fost controlat de negustorii străini, nu daci.

Până la urcarea pe tron a lui Decebal, dacii atinseseră un nivel de civilizaţie corespunzător nevoilor lor. În arhitectură, mai ales în cele circa optzeci de fortăreţe şi în numeroasele sanctuare religioase descoperite de arheologi, au dat dovadă de cunoştinţe solide de matematică şi inginerie. Aveau un limbaj scris, iar în puţinele vestigii care s-au păstrat, în principal inscripţii şi câte un cuvânt sau două din autori greci ori latini, au folosit alfabetele grec şi latin. În religie, potrivit lui Herodot, geţii practicau cultul lui Zalmoxis, un preot care, conform tradiţiei, fusese discipolul lui Pitagora şi se întorsese pe pământul său natal spre a-i sluji zeului dac suprem Gebeleizis şi a propovădui nemurirea sufletului. Alte surse mai târzii îl descriu pe însuşi Zalmoxis drept un zeu şi sugerează că geţii ştiau cum „să devină nemuritori” prin intermediul unor ritualuri secrete. Cu toate acestea, informaţiile legate de religia geţilor şi a dacilor sunt atât de fragmentare, încât este dificil să dăm dovadă de mai multă precizie cu privire la credinţe şi practici.

Dacia romană

Cucerirea romană a Daciei, de la începutul secolului al II-lea e.n., a pus capăt evoluţiei autonome a societăţii şi civilizaţiei dacice. Asimilate de lumea romană cosmopolită, ele s-au schimbat radical.

Împăratul Traian (98-117) a iniţiat împotriva dacilor o politică mai agresivă decât predecesorii săi. La scurt timp după ce a urcat pe tron, a inspectat graniţa imperială de-a lungul Dunării, din Panonia până în Moesia, şi a luat numaidecât măsuri de întărire a fortificaţiilor. Obsesia lui de a proteja provinciile romane Moesia Superioară şi Moesia Inferioară fusese stârnită de atacurile frecvente ale dacilor de-a lungul fluviului în timpul domniei lui Domiţian, îndeosebi incursiunile în Dobrogea din anii 85-86. Deşi în anul 89 se încheiase cu Decebal o pace care a restabilit un calm relativ de-a lungul graniţei dunărene şi a încurajat un comerţ înfloritor, Traian hotărâse în mod cert că dacii reprezentau o ameninţare permanentă pentru siguranţa provinciilor romane din Balcani, mai ales dacă se aliau cu alţi duşmani ai Romei, precum parţii. De asemenea, bogăţia în minereuri şi productivitatea agricolă a Daciei l-au convins fără îndoială să extindă dominaţia Romei dincolo de Dunăre.

Pentru campania din anii 101-102, Traian a adunat o armată considerabilă pe care să o trimită împotriva lui Decebal, probabil de două-trei ori mai mare decât forţa dacică, de aproximativ 50.000 de oameni, care i-a ţinut piept. Două coloane de legionari romani au traversat Dunărea în diferite puncte : cea de la Viminacium, în fruntea căreia se afla însuşi Traian, pe un pod de vase, şi cea mai dinspre est, de la Dierna. Cele două coloane s-au întâlnit la Tibiscum şi au pornit împreună spre Sarmizegetusa, capitala lui Decebal. La Tapae au înfruntat principala armată dacică şi au învins-o, forţându-l pe Decebal să ceară pacea. Traian a impus măsuri drastice, cu scopul de a înlătura pentru totdeauna ameninţarea dacică la adresa dominaţiei romane de-a lungul Dunării. L-a silit pe Decebal să se retragă din Banatul şi Oltenia de astăzi, să dărâme zidurile ce înconjurau cele mai importante cetăţi dacice, să accepte statutul de aliat al Romei, care însemna sfârşitul unei politici externe independente, şi să accepte prezenţa unei garnizoane romane la Sarmizegetusa. Probabil că s-a abţinut să distrugă regatul dac cu gândul că acesta ar fi putut ţine la distanţă alte popoare „barbare”. Cu toate acestea, este posibil să fi considerat pacea încheiată drept un simplu armistiţiu, ambiţia sa pe termen lung fiind aceea de a transforma Dacia într-o provincie romană. Mărturie a hotărârii sale stă faptul că Traian i-a cerut arhitectului Apolodor din Damasc să construiască un pod peste Dunăre la Drobeta, proiect început în anul 102, imediat după ce i-a înfrânt pe daci. Podul era menit să facă legătura între provincia Moesia Superioară şi teritoriile nou-cucerite la nord de Dunăre.

Încălcarea termenilor păcii de către Decebal – care nu a dărâmat zidurile cetăţilor, aşa cum i se ceruse ; a căutat aliaţi împotriva Romei în rândul tuturor popoarelor din jur, apelând totodată şi la parţi ; şi a recrutat noi soldaţi – a grăbit decizia lui Traian de a întreprinde o a doua campanie împotriva lui în anii 105-106. De această dată, după victoria militară a mers până la capăt : a dizolvat regatul dac şi l-a făcut pe Decebal să aleagă suicidul în locul recunoaşterii victoriei romane. Traian a comemorat cucerirea Daciei şi a zugrăvit campaniile în numeroasele plăci ale columnei pe care a construit-o în anul 113 în Forul care-i poartă numele de la Roma.

Traian a început să organizeze noua provincie Dacia încă înainte să-l înfrângă definitiv pe Decebal. Provincia a luat fiinţă oficial în august 106, printr-un decret al lui Traian care îi delimita graniţele, îi stabilea principiile care trebuiau să-i ghideze administraţia civilă şi apărarea militară şi specifica taxele ce urmau să fie colectate pentru vistieria imperială. Traian însuşi a rămas în Dacia pentru a superviza executarea planului său, întorcându-se la Roma abia în anul următor. Noua provincie includea Oltenia de astăzi, până la est de râul Olt, Dunărea fiind graniţa de sud, Banatul până la Tisa şi cea mai mare parte din Transilvania. Teritoriul de la nord de Dunăre, de la Olt până în Deltă, care includea şi o parte din sudul Moldovei de astăzi, aparţinea provinciei Moesia Inferioară. Aceste graniţe au rămas în general stabile până la retragerea administraţiei şi armatei provinciale la sud de Dunăre, în anul 271. Anumite reorganizări administrative interne de seamă au avut loc în decurs de un secol şi jumătate. Demnă de atenţie a fost împărţirea în trei, de către Hadrian (117-138), a provinciei lui Traian : Dacia Porolissensis la nord, Dacia Inferior în sud şi Dacia Superior, cea mai mare, în centru, pentru a îmbunătăţi mijloacele de apărare împotriva atacurilor sarmaţilor iazygi, ale roxolanilor şi ale altor triburi ostile. Apoi, în 168, tot din grijă pentru apărare, împăratul Marc Aureliu (161-180) a centralizat administraţia civilă şi militară a celor trei provincii sub un singur guvernator, cu sediul la Apulum. Dacia romană a rămas aşa până la sfârşit.

1. Asediul Sarmizegetusei

Provincia Dacia s-a romanizat treptat între cucerirea lui Traian şi retragerea din timpul împăratului Aurelian (270-275). În aceşti aproape 165 de ani, Dacia a fost integrată în structurile complexe ale Imperiului Roman. Instituţiile sale de guvernământ, legile şi sistemul judiciar, toate ramurile civilizaţiei şi limba latină au stat la bazele sale sociale şi economice şi au configurat climatul mental al provinciei.

Harta 1. Dacia romană

Principalii agenţi ai acestei noi ordini a lucrurilor erau coloniştii. Etnic şi din punctul de vedere al categoriei sociale, erau de o foarte mare diversitate. Primii ca putere şi statut social erau guvernatorii şi comandanţii legiunilor şi subordonaţii lor imediaţi, precum şi negustorii şi afaceriştii bogaţi. Urmau meşteşugarii şi vânzătorii, legionarii şi veteranii, apoi fermierii şi, în cele din urmă, muncitorii şi sclavii. La începutul secolului al III-lea, o minoritate considerabilă a populaţiei Daciei romane era alcătuită din nou-veniţi. Sosiseră din toate colţurile lumii romane, din Anglia romană până în Orientul Apropiat. Totuşi, indiferent de origini, erau uniţi de simţul apartenenţei la imperiu şi de limba latină comună.

Dacii alcătuiau majoritatea populaţiei. Supravieţuiseră războaielor de cucerire şi locuiau preponderent la sat, cultivându-şi ogoarele. Unele sate erau departe de centrele civilizaţiei romane, cu precădere cele din estul Daciei, unde legionarii şi administratorii civili erau în număr redus. Însă cele mai multe aşezări menţineau un contact regulat cu centrele urbane şi cu taberele militare sau erau străbătute de reţeaua de drumuri care legau diferitele colţuri ale provinciei. Aceşti daci rurali au fost atraşi într-o anumită măsură în sistemul economic şi în civilizaţia reprezentată de Roma provincială urbană. Astfel, au adoptat anumite schimbări în stilul lor de viaţă, au folosit limba oficială, latina, drept lingua franca şi chiar au asimilat zeii romanilor. Însă creştinătatea avea, se pare, puţini adepţi, în parte fiindcă autorităţile romane îi persecutau pe creştini. În orice caz, mărturiile arheologice privind creştinismul din Dacia la acest moment sunt fragmentare.

Primul veac al stăpânirii romane în Dacia a fost marcat de momente ocazionale de criză, dar şi de prosperitate şi pace generală, în special în perioada dintre domnia lui Hadrian (117-138) şi Marc Aureliu (161-180). Însă mai târziu, după domnia lui Septimius Severus (193-211), nesiguranţa a sporit, iar productivitatea şi comerţul au slăbit în urma presiunii constante a atacurilor triburilor barbare. În centru, la Roma, provocările repetate la adresa autorităţii împăraţilor şi subminarea încrederii în integritatea imperiului de la jumătatea secolului al III-lea au contribuit la criza din îndepărtata Dacie.

Atacurile implacabile ale carpilor şi goţilor şi dificultăţile Daciei de a apăra graniţele extinse şi expuse au dus la o retragere parţială din nordul şi estul Daciei în timpul lui Gallienus (împărat unic, 260-268). Aceasta nu a adus nicio îmbunătăţire securităţii, iar Aurelian, la începutul domniei sale, probabil în 271, a mutat armata şi administraţia civilă la sud de Dunăre, care urma să servească drept zid de apărare a imperiului şi să protejeze provinciile balcanice.

După retragerea oficială din Dacia, trăsăturile romane ale provinciei s-au atenuat pe măsură ce contactele cu imperiul de la sud de Dunăre au devenit tot mai sporadice, iar nou-veniţii, de astă dată popoare barbare sau nomade, au rămas pentru perioade mai îndelungate sau mai scurte. Poate cel mai izbitor efect din perioada cuprinsă între secolele al IV-lea şi al VI-lea a fost degradarea inexorabilă a vieţii urbane. Deşi cetăţi precum Sarmizegetusa şi Apulum au dăinuit o vreme, în realitate ele s-au ruralizat, viaţa de aici preluând atributele zonei rurale din jur şi pierzându-şi stilul urban. Activitatea economică s-a schimbat în acelaşi fel, producţia de bunuri şi comerţul căpătând dimensiuni mai modeste. Oamenii migrau acum din oraşe la sate, care au devenit centre ale vieţii economice şi sociale. Cetăţile de pe malul stâng al Dunării, precum Dierna, Drobeta şi Sucidava, care au fost reintegrate în imperiu de Constantin cel Mare (306-337) şi Iustinian (527-565), au perpetuat un stil de viaţă urban nepretenţios până la începutul secolului al VII-lea. La nord, în ceea ce avea să devină Transilvania, nu numai cetăţile, ci şi teritoriul în ansamblul său a pierdut contactul cu imperiul între secolele al IV-lea şi al VI-lea. Acum tradiţiile romane, rurale şi urbane deopotrivă, se pierduseră.

Soarta celei mai mari părţi din populaţia dacică – i-am putea numi „daco-romani” – de după retragerea administraţiei civile şi a legionarilor în 271 a fost un subiect de controversă, deoarece evenimentul ridică întrebări cu privire la momentul şi locul unde au apărut românii moderni. Un lucru e clar : vreme de şase veacuri după retragerea lui Aurelian, Dacia a fost ocupată de intruşi din est, nord şi sud. Cu excepţia slavilor, aceştia au lăsat puţine urme ale prezenţei lor în limba română, absenţă ce sugerează doar contacte intermitente şi superficiale cu populaţia daco-romană, presupunând deocamdată că aceasta a rămas pe loc după 271. Contribuţia acestor intruşi la constituirea etnică a românilor de mai târziu a fost, pesemne, la fel de modestă. Au sosit în valuri succesive. Goţii au migrat spre sud din regiunile baltice şi s-au aşezat în jurul anului 332 în zona dintre sudul Carpaţilor şi Dunăre, ca mercenari ai romanilor. Au cedat în faţa hunilor, care i-au atacat în 376, împingându-i la sud de Dunăre, de unde au ajuns în cele din urmă în Italia, prădând Roma în 410. Până în anul 420 hunii se stabiliseră pe teritoriul de la nord de gurile Dunării şi şi-au extins necontenit controlul asupra regiunilor care aveau să devină în secolul al XIV-lea Moldova şi Valahia şi, mai la vest, Oltenia. În 454, având acum centrul în Panonia, hunii au fost înfrânţi de o coaliţie de triburi germanice, din care gepizii, o ramură a goţilor, s-au aşezat în Transilvania. Apoi avarii au luat locul gepizilor în Transilvania în jurul anului 567, creând numeroase aşezări de-a lungul cursului mijlociu al Mureşului. Hanatul Avar multietnic, alcătuit din gepizi, slavi şi populaţii romanizate, acoperea un teritoriu vast, care se întindea din stepa de la nordul Mării Negre până în Alpi.

Dintre toate aceste migraţii, cea a slavilor şi-a lăsat cel mai mult amprenta asupra daco-romanilor. Venind din nord, ei au ajuns pe teritoriul din estul Carpaţilor în prima jumătate a secolului al VI-lea, începând apoi să colonizeze estul Valahiei şi să se extindă treptat spre vest, în Transilvania. Triburile slave au continuat să se deplaseze spre sud, traversând Dunărea în nordul Balcanilor în anul 602. Se stabiliseră între Dunăre şi munţii Balcani când bulgarii, un popor turcic, au ajuns în regiune din stepa din nordul Mării Negre. În 680 aceştia au traversat cursul inferior al Dunării şi şi-au stabilit capitala la Pliska, în nord-estul Bulgariei de astăzi. În secolul următor, elitele conducătoare bulgare au suferit o asimilare treptată de către slavii mai numeroşi, proces încheiat în secolul al X-lea, de când putem începe să vorbim despre „bulgari”. De o importanţă crucială a fost convertirea ţarului Boris I (852-888) la creştinism, în 864. Statul bulgar se extinsese la nord de Dunăre, până la Tisa, absorbind cea mai bună parte din România de astăzi, mişcare facilitată de prăbuşirea Hanatului Avar după victoriile succesive ale armatelor lui Carol cel Mare între 791 şi 796. Primul Ţarat Bulgar a consolidat influenţele slave în rândul daco-romanilor. Însă la nord de Dunăre, spre deosebire de sud, slavii au fost asimilaţi de daco-romani.

În aceste veacuri „obscure”, creştinismul s-a răspândit în rândul locuitorilor din vechea Dacie. Cu toate acestea, mărturiile sunt precare. Creştinii se numărau cu certitudine printre coloniştii şi legionarii care au venit în Dacia după cucerirea lui Traian, dar probabil că persecuţiile la care au fost supuşi de către autorităţile romane au împiedicat răspândirea noii credinţe şi au descurajat organizarea unor comunităţi. Cele mai vechi mărturii arheologice importante care atestă prezenţa creştinilor în Dacia datează din secolul al IV-lea. Dovezi ale creştinismului în Dacia se regăsesc şi în limba română : numeroase cuvinte asociate cu creştinismul sunt de origine latină, în special cele referitoare la ideile fundamentale ale credinţei. Extinderea Primului Ţarat Bulgar la nord de Dunăre şi dincolo de Carpaţi în secolul al IX-lea a adus instituţii bisericeşti formale, ritul bizantin slav şi slavona ca limbă oficială a Bisericii, fapte atestate de numărul mare de cuvinte slave din limba română care au legătură cu serviciul divin şi cu organizarea ecleziastică. Legătura slavă astfel stabilită a fost esenţială în orientarea daco-romanilor spre Est.

Continuitate

Dezbaterea erudită şi adesea polemică cu privire la prezenţa unei populaţii romanizate sau daco-romane la nord de Dunăre, îndeosebi pe teritoriul fostei provincii romane (o bună parte din Transilvania, Banatul şi Oltenia), după retragerea lui Aurelian a fost umbrită de numărul redus de surse directe şi, în epoca modernă, de entuziasmul naţional. Controversa a fost variată şi s-a perpetuat până în perioada postcomunistă, deşi s-a mai atenuat odată ce aderarea la Uniunea Europeană a domolit rivalităţile teritoriale dintre România şi Ungaria. Polemişti individuali din trecut au abordat extrem de diferit această chestiune, dar ar putea fi totuşi încadraţi în două mari categorii. Într-o parte se află partizanii continuităţii, preponderent români, care susţin că majoritatea populaţiei civile, mai ales din clasele inferioare, a rămas pe loc şi a încercat să-şi continue viaţa de zi cu zi la fel ca înainte, în ciuda împrejurărilor nefavorabile. Aceştia sunt de părere că, fără nicio îndoială, comunitatea etnică română s-a format în Dacia, pe care o consideră leagănul naţiunii. De cealaltă parte, oponenţii acestei doctrine a continuităţii, preponderent maghiari, insistă că evacuarea Daciei în secolul al III-lea a fost completă şi că, prin urmare, formarea poporului român a avut loc la sud de Dunăre, în Balcani. Oponenţii continuităţii nu neagă prezenţa românilor la nord de Dunăre sau chiar în Transilvania, dar susţin că aceştia au migrat aici din sudul Dunării, probabil în secolul al XIII-lea.

Cei care neagă continuitatea citează „tăcerea surselor”, adică lipsa mărturiilor credibile, scrise sau arheologice, care să ateste prezenţa unei populaţii romanizate în Dacia între secolul al III-lea sau al IV-lea şi formarea principatelor române în secolul al XIV-lea. Aceştia subliniază că istoricii şi alţi scriitori de la acea vreme au consemnat succesiunea popoarelor migratoare care au venit în Dacia după secolul al III-lea, dar nu au făcut nicio menţiune referitoare la locuitorii romanizaţi. Cei care neagă continuitatea folosesc de asemenea limba pentru a-şi susţine punctul de vedere : invocă asemănările dintre albaneză şi limbile slave din sud, pe de o parte, şi limba română, pe de altă parte, ca dovadă că leagănul românilor nu ar fi putut fi decât la sud de Dunăre.

Apărătorii români ai continuităţii au la rândul lor argumente. Aceştia au recurs la izvoarele arheologice pentru a arăta că o populaţie daco-romană locuia cel puţin în anumite părţi din fosta Dacie până în secolul al VI-lea. E posibil să fie acceptate argumentele criticilor potrivit cărora izvoarele scrise de la acea vreme nu îi menţionează pe daco-romanii din Dacia, dar apărătorii continuităţii subliniază că practica era să se menţioneze doar clasele militare şi politice conducătoare, aşadar cuceritorii – goţii, hunii, avarii sau bulgarii –, nu şi cei cuceriţi, daco-romanii. Ei insistă în continuare că izvoarele scrise ar fi consemnat un eveniment atât de important precum strămutarea întregii populaţii a Daciei la sud de Dunăre, dar izvoarele nu precizează nimic nici în această privinţă. Concluzia lor „evidentă” este că nu s-a produs nicio migraţie de asemenea proporţii. Cât despre afinităţile dintre albaneză şi română, erudiţii români sugerează că termenii pe care îi împărtăşesc aceste limbi ar putea fi o moştenire comună dintr-un substrat dacic sau tracic, deşi o asemenea teorie nu poate fi confirmată, date fiind puţinele informaţii pe care le avem despre limba dacă sau tracă. Ei subliniază, de asemenea, că împrumuturile slave din română ar fi putut avea loc la fel de bine în Transilvania, prin asimilarea slavilor din sudul Dunării, unde erau predominanţi.

În ciuda datelor incomplete, limba română oferă totuşi indicii uimitoare cu privire la procesul de formare a poporului român. În primul rând este o limbă latină, după cum o demonstrează morfologia, sintaxa şi vocabularul cel mai des folosit. Prin urmare, caracterul său latin sugerează profunzimea şi generalizarea romanizării la care au fost supuse populaţiile de la nord şi sud de Dunăre. În schimb elementul dacic este modest şi dificil de apreciat, deoarece au supravieţuit foarte puţine cuvinte din această limbă. Al doilea element important din limba română, după latină, este slavona. Deşi a avut un oarecare efect asupra structurii şi foneticii limbii române, şi-a exercitat cea mai puternică influenţă asupra vocabularului. Numărul cuvintelor de origine slavă frecvent folosite în română sugerează că daco-romanii şi slavii au locuit împreună o perioadă îndelungată, înainte ca limba română să se fi format pe deplin, iar slavii de la nord de Dunăre să fi fost asimilaţi de daco-romanii mai numeroşi. Elementul slav din română a fost consolidat mai târziu, odată cu extinderea Primului Ţarat Bulgar la nord de Dunăre şi dincolo de Carpaţi, înainte şi după convertirea ţarului Boris la creştinism, în 864. Forma adusă de bulgari, medio-bulgara, care se baza pe limba vorbită în jurul Salonicului în secolul al IX-lea, a constituit sursa numeroaselor cuvinte slave din română asociate cu viaţa, ritualurile şi ierarhia bisericească. Medio-bulgara, care utiliza alfabetul chirilic, a devenit limba oficială a Bisericii Ortodoxe şi a cancelariilor domneşti în principatele Moldovei şi Valahiei, constituite în secolul al XIV-lea.

În general, erudiţii români acceptă că anul 1000 marchează apariţia comunităţii etnice române, o combinaţie de populaţii romane sau romanizate, slave şi dace, susţinând că începând cu acest an putem vorbi despre „români”.

Transilvania

Teritoriile care aveau să constituie România modernă au continuat să primească nou-sosiţi mult după venirea slavilor, care până în secolul al XI-lea fuseseră asimilaţi de populaţia daco-romană. De o importanţă capitală pentru istoria românilor a fost venirea ungurilor în Europa Centrală la sfârşitul secolului al IX-lea. Din câmpiile Ungariei de astăzi, aceştia s-au extins în Transilvania în prima jumătate a secolului al X-lea, profitând de prăbuşirea Ţaratului Bulgar după moartea ţarului Simeon în 927. Pe măsură ce au înaintat spre sud şi est, dacă acceptăm doctrina continuităţii daco-romane, ungurii s-au confruntat cu mai multe formaţiuni politice româno-slave, pe care le-au supus. Este vorba despre „ducatele” descrise de cronicarul anonim al regelui Béla al II-lea al Ungariei (1131-1141) : cel al lui Menumorut, al cărui teritoriu era situat între Tisa, Mureş şi Someş, cu centrul în Bihorul de astăzi ; cel al lui Glad, care cuprindea regiunea dintre Tisa, Mureş, Dunăre şi Carpaţi ; şi cel al lui Gelu, „un român” ale cărui teritorii se întindeau la est de Bihor, dincolo de pădurea Igfon, în „terra Ultrasilvano”. Astfel, Anonymus, cum este cunoscut cronicarul maghiar, le-a oferit apărătorilor români ai continuităţii daco-romane dovezi valoroase care să le susţină cauza. În schimb erudiţii maghiari au negat în general validitatea informaţiilor sale, insistând că Anonymus descria în realitate condiţiile care au dăinuit câteva veacuri după colonizarea ungurilor şi concluzionând că relatările lui nu atestă o prezenţă românească timpurie în Transilvania. În orice caz, este limpede că liderii triburilor maghiare care au venit în Transilvania au organizat treptat entităţi politice proprii şi, în cele din urmă, un principat, care a rămas separat de Ungaria până la începutul secolului al XI-lea. Chiar şi după ce regele Ştefan I al Ungariei (997-1038) a inclus Transilvania în regatul său, în anul 1002, aceasta şi-a păstrat o autonomie destul de mare.

Fosta Dacie găzduia alte două popoare care aveau să marcheze istoria Transilvaniei şi a românilor. Originile secuilor sunt în continuare discutabile, însă este unanim acceptat faptul că sunt înrudiţi cu maghiarii. Poate că secuii i-au însoţit pe aceştia în migraţia lor spre vest din munţii Ural şi stepa din nordul Mării Negre sau poate că au venit mai târziu şi li s-au alăturat maghiarilor în câmpiile centrale din Ungaria de astăzi, la începutul secolului al X-lea. Colonizarea Transilvaniei s-a făcut etapizat, iar până la jumătatea secolului al XII-lea foarte mulţi secui se stabiliseră în estul Transilvaniei, de-a lungul Carpaţilor, urmaţi de alţii în secolul al XIII-lea.

Colonişti de altă etnie – preponderent germani, dar nu exclusiv – au sosit de pe teritoriul mărginit aproximativ de Elba la est şi Rin şi Mosela la vest. Colonizarea Transilvaniei, mai ales în sud, în special în zona Sibiului de astăzi (Nagyszeben ; Hermannstadt), a început în a doua jumătate a secolului al XII-lea şi a continuat până la sfârşitul secolului al XIII-lea. În această perioadă, izvoarele scrise foloseau diverse nume pentru aceşti colonişti, inclusiv Flandrensi, Theutoni şi Saxoni, dar cu timpul toţi au ajuns să fie cunoscuţi drept saşi. În 1224 au primit de la regele Andrei al II-lea al Ungariei Diploma andreană, Andreanum, care le-a conferit o serie de privilegii în schimbul unei sume anuale pentru vistieria regală şi serviciul militar.

Transilvania a făcut parte din regatul Ungariei la jumătatea secolului al XIV-lea, dar cele trei „naţiuni” ale sale (natio), nobilii maghiari şi clasele superioare sase şi secuie, în proces de formare, dispuneau de foarte multă autonomie, pe care erau hotărâte să o păstreze. Soarta Transilvaniei avea să fie profund diferită de cea a principatelor valah şi moldav de la sud şi est de Carpaţi, care se aflau în calea armatelor cotropitoare otomane.