© 2014 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4508-4

ISBN PDF: 978-973-46-4509-1

ISBN print: 978-973-46-4344-8

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: © Iulia Paşcanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MIHAI RADU are 36 de ani şi a absolvit Facultatea de Filosofie a Universităţii „Al.I. Cuza” din Iaşi. Este jurnalist la săptămînalul Caţavencii. În anul 2013 a publicat, împreună cu Simona Tache, cartea Femeile vin de pe Venus, bărbaţii de la băut.

„(…) te rog să accepţi acest modest buchet de paranteze proaspăt înflorite : (((()))). Presupun că nu au un aspect prea floral, dar ţin să fie primite ca nişte semne crăcănate, curbate, ale stării mele de spirit şi de trup, acum cînd scriu toate acestea.“

J.D. Salinger

1

În dimineaţa zilei
de 15 ianuarie 2011

În dimineaţa zilei de 15 ianuarie 2011 şi după ce Ben Ali a fugit din Tunisia („Ben Ali Dégage“ scrisese un tunisian pe o foaie A4 pe care o ţinea la piept, cum îi vezi pe cei care aşteaptă un necunoscut la aeroport), iar într-un laborator din Stuttgart, Ingrid Gleim a descoperit efectul devastator al excesului de vitamina A asupra bolnavilor de cancer pulmonar, Sebastian Davidescu a ieşit din blocul B68, de la a doua scară dinspre bulevard. Cu o uşoară durere de cap, s-a strecurat printre maşinile parcate pe trotuar, oprindu-se în faţa librăriei de la parterul blocului. Cerul e întunecat şi străzile sînt mizerabile, însă aşa arată dimineţile unei ierni nu tocmai geroase, umede, în cartierul Ghencea puţin după ora opt. Parcă pereţi cenuşii, plini de igrasie, se apropie de dincolo de stadionul Ghencea şi o atmosferă de baie friguroasă adie în tot oraşul. Şi-a ridicat fularul peste bărbie şi a simţit în nări miros de tutun. Şinele tramvaielor scot acel sunet ascuţit, ca o încleştare de cuţite, femeile bătrîne care au venit să vîndă sticle de borş şi murături pe marginea drumului stau tăcute, cu mîinile ascunse în broboadele mari şi, din depărtare, ar putea să pară cuiva mici movile de pămînt negru.

De undeva de la etajele de sus, din vreun balcon, se scurge cu intermitenţe apă la cîţiva metri de Sebastian. Un bărbat a trecut prin spatele lui, a zis ceva şi, privind în sus, a ocolit prin spaţiul cîndva verde unde dorm doi cîini vagabonzi pe capacele calde ale canalizării. A bătut din picioare cînd a revenit pe trotuar, încercînd să scape de noroiul de pe ghete, privind din nou în sus.

Între timp, Sebastian uitase de pozele lui Ben Ali din tinereţe, de cravata lui violet, atît de violet încît tot ce îţi rămînea în minte era că dictatorul Ben Ali avea o cravată foarte, foarte colorată, ceea ce era cumva lipsit de respect din partea ei faţă de puterea şi prestanţa acestui dictator. Cravata lui o fi jucat cîndva prin anii ’90 în reclamele la Kodak, s-a întrebat Sebastian cînd stătea pe veceu cu laptopul pe genunchi, sorbind din timp în timp cîte o gură din cana de ceai. Armurariu şi păpădie, un amestec blînd care trebuia să-i transmită ficatului că acolo sus este totuşi cineva care, chiar dacă nu-l iubeşte foarte mult, se gîndeşte la el cu o oarecare ipohondră afecţiune.

În dimineaţa asta nu se va saluta cu vînzătorul de covrigi reci – bărbatul în vîrstă care se plimbă de colo colo cu o ladă de plastic acoperită cu celofan, îmbrăcat, invariabil, cu un halat gălbui peste geacă, atrăgînd şi mai mult atenţia asupra lipsei de igienă şi sporind senzaţia de improvizaţie. Concluzia lui Sebastian chiar aşa sunase : nu e murdărie, ci lipsă de igienă, iar asta doar pentru că a vrut să pară igienic. Nu e în zonă, nu-l auzi lăudîndu-şi marfa cu vocea plină, puternică. L-a căutat din priviri în lungul străzii. Nu-şi mai aminteşte cum ajunsese să se salute cu el, dacă fusese cu un an în urmă sau cu doi, cert este că la un moment dat s-au salutat şi de atunci n-au încetat s-o facă.

În geamurile mari ale librăriei, dimineaţa obişnuită a celorlalţi se scurge cu viteza ei egală şi poate să fie urmărită cumva de pe margine. Din convoiul cu autocare în care oamenii vii mergeau spre viitor – cum îşi imaginase odată prin clasa a opta, cînd a fost în excursie, umanitatea în întregul ei –, el avea nevoie de mici pauze, de cîteva minute petrecute pe marginea drumului, privind aiurea. Da, era dintre cei cărora li se făcea rău în autocar de la mirosul de cauciuc stătut al chederelor, de la praful învechit în draperiile de la ferestre, de la veşnicul aer plin de vapori de motorină şi fum de eşapament.

Cu jumătate de oră înainte mai coborîse o dată din apartament, doar că o apucase pe cealaltă ieşire din scară, în spatele blocurilor, unde sînt parcările şi locurile de joacă pentru copii transformate şi ele în parcări şi unde domnul Gherghescu înjură cîteodată în gura mare şi toţi vecinii ştiu că cineva i-a blocat maşina sau accesul pe propriul loc de parcare. Îl scosese pe Pip să-şi facă nevoile, dobermanul cu alergătură elegantă şi privire de dirijor arogant şi, ca în multe dimineţi, a întîlnit-o pe doamna Oprea. Doamna Oprea are ochi albaştri, decoloraţi de vreme, peste care s-a aşternut, ca o foiţă de ceapă, o chestie ce, se gîndea Sebastian, ar putea fi totuşi eliminată chirurgical. Femeia venea spre el trăgînd aer în piept, pregătită pentru o frază lungă sau pentru un ţipăt. E văduva colonelului în rezervă Oprea şi are în jur de şaptezeci de ani ; într-o zi apărea cu proteza în gură, în altă zi fără proteză, după logica unei obişnuinţe pe care Sebastian nu o depistase. Îi e parteneră de multe ori pe aleile cartierului sau în parcul din capătul străzii 1 Mai. Se întorcea acum de la plimbare alături de cockerul ei, Bruno, un cîine bătrîn şi mofturos. Bruno e obez şi are tot felul de probleme de sănătate, de la nişte rinichi ce funcţionează doar pe jumătate sau doar cînd şi cînd, pînă la o infecţie a urechilor care pare nemuritoare. Acum era cu limba scoasă şi, ca de obicei, lipsit de chef – îi lăsa lui Sebastian senzaţia că se cară pe sine însuşi în spinare. Şi totuşi, în contradicţie cu bătrîneţea sa şi numeroasele afecţiuni, Bruno îi părea lui Sebastian că se aseamănă cu adolescentul jenat, pus în situaţia de a ieşi la plimbare cu propriii părinţi. Bruno asculta rar o comandă şi de cele mai multe ori privea în direcţia opusă cînd doamna Oprea i se adresa. Îmbrăcată într-o pereche de pantaloni de trening şi un hanorac, degradare pe care o observase la colonăleasă de cîteva luni de zile, femeia s-a oprit în faţa lui Sebastian, cu Bruno alături, care nu se sinchisea să-l privească pe Pip, şi, eliberîndu-şi plămînii, a spus pe un ton aproape acuzator :

— Nu credeţi, domnule Davidescu, că-n lift este un miros tare ciudat de cîteva zile ?

Sebastian se făcea vinovat, ai fi zis văzînd tonul şi atitudinea femeii, cel puţin pentru tăinuirea informaţiei despre mirosul din lift. De ce nu luase Sebastian atitudine, de ce nu mărturisise ? De ce era nevoie să pună ea piciorul în prag pentru ca ceva să se mişte în blocul acesta ?

Of, erau întrebările-capcană ale doamnei Oprea, pentru că aici se deschideau două posibilităţi : fie folosea cuvîntul „ciudat“ referindu-se la acel miros ca să vorbească despre o situaţie abia acum devenită normală, cum ai spune despre o casă unde domnea mizeria şi unde în sfîrşit s-a făcut curăţenie, fie era un miros „ciudat“, în sensul că acel miros nu avea ce să caute în lift, fiind, pe deasupra, şi deranjant. De ce era o capcană ? Pentru că, să spunem, exista o posibilitate ca doamna Oprea, într-un ofensator acces civic, să fi spălat liftul, să-l fi aerisit, naiba ştie, sau să fi dat cu deodorant în el, cum se auzise că mai făcuse o dată. Iar acum, credea Sebastian, „ciudată“ era tocmai această situaţie nouă. Şi-atunci, reacţia lui trebuia să fie indecisă, înjumătăţită atît într-o direcţie, cît şi în cealaltă. Spre exemplu, doamna Oprea cumpărase odată coşuri de gunoi de plastic, trei la număr, pentru holul de la intrarea în bloc. La fel, întrebîndu-l pe Sebastian de ele, îl atrăsese pe un teren alunecos. Sebastian nu ştia dacă e vorba de o risipă de bani din partea cuiva (cum doamna Oprea ar fi putut să-i arunce în faţă, spunînd că vechile cutii de carton erau la fel de bune, dacă nu mai bune, pentru că erau mai încăpătoare) sau de un gest care ar trebui apreciat. Ideea e, dincolo de toate acestea, că Sebastian o aproba întotdeauna pe doamna Oprea, doar că uneori nu înţelegea exact cu ce anume trebuie să fie de acord.

— Să ştiţi că şi mie mi s-a părut, dar mi-am zis... a spus Sebastian la fel de răstit, ca şi cum căuta de zile întregi prin pustiul acesta o fiinţă umană căreia să i se destăinuie, să-i mărturisească povara celor descoperite.

— Eram sigură, absolut sigură ! Nu mă înşală nasul pe mine. Şi este un miros de parfum ieftin, nu ?

— Incredibil, da... Abia acum îmi dau seama că despre asta e vorba.

— Ha-ha ! Nu mă înşală nasul pe mine.

Şi, repetînd asta de cîteva ori, accentuînd parcă dimensiunea morală a personalităţii nasului şi loialitatea de care dădea dovadă, doamna Oprea a tras cu putere de lesă, urnindu-şi cu greu cîinele din loc. Sebastian a privit-o din spate, amuzat. Femeia a ridicat mîna şi a început s-o fluture prin aer – un gest greu de comparat cu ceva cunoscut. Pur şi simplu, dădea cumva din mînă, dezordonat, iar la un moment dat s-a auzit din capătul aleii :

— Ştiu eu, ştiu eu, mirosul ăsta ieftin !

Oare de ce se ducea doamna Oprea din nou la plimbare ?

Comportamentul femeii, în alte zile, ar fi născut suspiciuni, însă azi, Sebastian îşi simţea capul sterp, nefertil – şi oricum, în fond, el o aprecia pentru cu totul alte lucruri : era mereu preocupată de ceva, exagerată în orice atitudine, indiscutabil foarte aplicată, să zicem, şi o mare consumatoare de bomboane pe care le scotea din buzunar fără să bagi de seamă. Le sugea foarte discret şi de multe ori Sebastian abia dacă-şi dădea seama că femeia are una în gură. De obicei îl distra, îi dădea un tonus bun, dar existau şi acele zile rare, înfipte ca nişte bolduri în buretele orelor goale ale plimbărilor prin cartier, cînd o vedea cu alţi ochi. Atunci îşi spunea : această femeie văduvă îşi iubeşte nespus soţul mort şi va muri şi ea nu peste multă vreme (şi-l imagina pe Bruno, plictisit şi el de moarte, nu de aia care vine să-i ia stăpînii, ci de aia generică, dînd ocoluri leneşe cadavrului prăbuşit în mijlocul sufrageriei încărcate pînă la refuz de mobilă).

În urmă cu cîteva zile, la fel, plimbîndu-se împreună alături de cîini, au trecut prin spatele şcolii, pe aleea unde sînt două containere mari de gunoi. Fiecare a tras de lesă, ca să nu apuce vreunul dintre cîini să se atingă de resturile căzute peste tot pe jos. Ridicînd privirea către femeie, Sebastian a văzut-o proiectată pe fundalul celor două containere pline ochi. Capul mare, alb, cu părul răvăşit, cum apare Beethoven în celebra pictură, avea la urechea stîngă o cutie în care fusese, probabil, un aparat electrocasnic, iar în vîrful capului, în loc de pălărie ai fi zis, se suprapunea din spate o pungă mare, albastră, cu două spărturi care aveau marginile franjurate. Ca niciodată, doamna Oprea s-a oprit chiar în acest loc împuţit ca să-l privească pe Sebastian în ochi şi, cu toată seriozitatea din lume, căci ea era capabilă să dea sens propriu unor expresii altfel metaforice sau de-a dreptul prosteşti, să-i pună întrebarea :

— Crezi, Sebastian, că domnul Chiriţă fură din banii de întreţinere ?

— Habar n-am, doamnă Oprea, a zis Sebastian, pozînd sobrietatea pe care părea s-o ceară tonul şi postura femeii căreia îi mai răsărise acum, mişcîndu-se puţin spre dreapta, şi o cutie de conservă sub urechea dreaptă.

— Probabil că te întrebi de unde mi-a venit.

— Da, chiar...

— El zice că banii pe care i-a strîns pentru reparaţiile care se fac la primăvară pe bloc sînt la el acasă.

— Mda...

— Eh, eu nu cred asta !

— De ce ?

Sebastian nu înţelegea dacă răspunsul la întrebarea pe care a pus-o va avea vreo relevanţă. Era în beznă. O beznă în care mai şi puţea îngrozitor.

— Eu sînt convinsă că domnul Chiriţă a dus banii la bancă şi ia el dobînda pentru ei. Dar noi am zis ca banii să nu fie puşi la bancă. Am votat ! Că nu se ştie ce se întîmplă cu băncile. Vezi doar ce se întîmplă !

Femeia a spus aceste cuvinte şi s-a aşternut liniştea. Ochii ei holbaţi, imobilitatea feţei, buzele subţiri (era ziua în care îşi lăsase proteza acasă), petele cafenii de pe faţă şi de pe frunte, cărările care se iveau ici-colo în părul alb, flocos, prin care se vedea un scalp uscat şi cîteva coji, toate acestea, ca o vibraţie unitară, îi spuneau lui Sebastian următoarele : Nu crezi că o astfel de înşelăciune i se potriveşte foarte bine unui om antipatic cum este domnul Chiriţă ? Nu crezi că ar fi păcat ca domnul Chiriţă, atît de antipatic cum e, să nu fi făcut şmecheria cu banca ? Nu crezi că ar fi nedrept ca domnul Chiriţă să nu fie hoţ ?

Iar domnul Chiriţă, într-adevăr, era antipatic. Un tip ajuns pe la şaptezeci de ani, mic de statură, foarte slab şi cu chelie. Părea, din depărtare, un deget îmbrăcat. Cînd îl prindea pe Sebastian în lift, îi bîrfea pe cei care s-au mutat în bloc în ’84, cînd s-a dat în folosinţă, şi, ca nu cumva să fie auzit, se apropia mult de el, vorbind şoptit. Îi puţea gura înfiorător. Fuck, ăsta mănîncă gunoaie ! Ăsta are pe cineva înmormîntat în el ! Odată, cînd l-a prins beat în lift, căci administratorul Chiriţă avea obiceiul să se plimbe noaptea cu liftul – verifica dacă nu a intrat vreun vagabond să doarmă în scară –, Sebastian a fost foarte aproape să vomite.

De multe ori însă, doamna Oprea i se alătura în mica plimbare printre blocuri şi vorbea de colonelul în rezervă care murise cu patru ani în urmă. Era o lungă spovedanie liniştită, calmă, o poveste spusă pe un ton egal, atît de întinsă peste ani încît ceea ce fusese bine sau rău se estompa acum în faţa impresionantei cantităţi de timp. La sfîrşitul poveştii, femeia spunea despre soţul ei că se stinsese într-o zi de joi – era un fel de „am încălecat pe-o şa“. O zicea sec, contabilicesc, încît „stingerea“ asta îl trimitea pe Sebastian cu gîndul la un bec sau la o veioză. Însă era doar o strategie aceasta, pentru că apoi, aproape fără să respire, neobosită, începea să treacă în revistă felurile de mîncare pe care le prefera colonelul sau îi aducea aminte de operaţia la şold pe care o suferise, operaţie care nu avusese, ţinea morţiş ea să repete, nici un amestec în decesul bărbatului. Ai fi crezut, dacă picai din cer în mijlocul conversaţiei lor, că Sebastian o ţinea una şi bună că operaţia de la şold fusese cauza morţii, adevărata cauză a morţii, iar femeia încerca acum să-l convingă de contrariu.

— El, care niciodată nu vorbea de moarte, l-am auzit atunci, cred că înainte cu vreo două zile, zicînd : „Dacă va fi să mor, eu aş vrea să nu mor în somn !“.

— În somn ? a întrebat Sebastian prima oară cînd a auzit asta.

— Nu, iubitul meu, asta e, că nu în somn. Nu voia să moară în somn, i se părea sub demnitatea lui. Un luptător, un luptător...

— Hmm, a scos din el Sebastian şi a legănat cumva din cap într-o parte, cum fac oamenii cînd vor să le lase celor din jur senzaţia că au înţeles mult, atît de mult şi în atît de scurt timp, încît cuvintele încă nu-i pot urma ca să se exprime.

Însă, cînd avea senzaţia că se distrează prea mult pe seama doamnei Oprea, simţea nevoia să-şi aplice singur o corecţie. Atunci îi punea întrebarea care ei îi plăcea cel mai mult :

— A murit împăcat ?

Înainte să răspundă, cu ochii plini de recunoştinţă ai lui Pip cînd primea mîncarea după ce a stat o zi singur în casă, îi zîmbea amar. Povestea vieţii colonelului Oprea se relua : copilul basarabean deportat în 1939 împreună cu familia, adolescentul atît de sărac care purtase toată iarna un palton peticit găsit la gunoi, tînărul atît de matur care intrase la Academia Militară şi care peste doi ani de la absolvire, într-o frumoasă zi de toamnă sibiană, a cunoscut-o la coadă la ţigări pe Miruna Dumitrescu, fata cea mică a veterinarului Dumitrescu.

— Mă trimisese tata, săracu’, că era înnebunit, trei pachete pe zi, fără filtru, le usca după sobă, că aveam casă mare, cu sobe de teracotă în două camere. Ce vrei, doctor !...

Iar vorbele femeii se deşirau pe după blocul din faţa băncii Piraeus, rămîneau agăţate în boscheţii înalţi de la intrarea în părculeţul de joacă pentru copii din spatele oficiului poştal, pentru ca apoi firul poveştii să cadă pe jos în faţa stadionului Ghencea şi puloverul călduros al vieţii de cuplu din timpul regimului comunist să se destrame cu totul în locul viran unde se adună suporterii să cumpere bilete şi unde Pip se alerga în unele dimineţi cu Bruno. Vorba vine se alergau. Bruno se rotea greoi, iar Pip ţopăia în jurul său ca o jucărie de pluş ieftină.

Recapitularea fericirii se termina cînd Sebastian zîmbea înduioşat pînă la lacrimi auzind expresia „moarte naturală“, pe care femeia i-o lipea soţului mort ca pe-un timbru pe frunte. Doamna Oprea spunea „moarte naturală“ oprindu-se din mers şi privindu-l pe Sebastian în ochi, articulînd cuvintele cu o tonalitate mai scăzută, ca pe ceva intim sau secret, oricum, o chestie bună, sănătoasă, care nu e de nasul tuturor. Şi din nou, Sebastian simţea plăcerea cuprinzîndu-l şi mustrările de conştiinţă ca pe nişte cuburi de gheaţă răcorindu-i capul înfierbîntat.

Acum, Sebastian a revenit la articolul pe care l-a citit despre acea cercetătoare germană şi vitamina A.

Coborînd din bloc a doua oară, deschizînd uşa grea a liftului, avea o senzaţie confuză, de plutire. Adormise greu, tîrziu, Pip scosese din nou acele sunete adînci, grave. Îţi închipuiai că auzi undeva în depărtare o maşinărie imensă şi complicată, încercînd să pornească, să-şi pună în mişcare roţile mari şi ruginite, îmbolnăvite de inactivitate şi de linişte. În timpul ăsta, el s-a uitat absent la televizor ca la cineva cunoscut care-i povesteşte pentru a zecea oară aceeaşi veche întîmplare.

Altfel, cele două frizeriţe de peste drum stau la o ţigară şi la o cafea în faţa blocului, pe bordură. Le-a salutat zîmbind, ele au scos fumul pe gură ca pe nişte duhuri cenuşii, i-au făcut cu mîna şi au continuat să vorbească plictisite între ele. Era cu gîndul la Ingrid Gleim, savanta din Stuttgart. Articolul avea şi o poză cu ea : o femeie cu o faţă lăbărţată, cu părul prins în coadă, într-un halat bleu şi cu urechile cam mari. Ingrid avea patruzeci de ani, se spunea în text. Sebastian îşi imagina laboratorul lui Ingrid undeva într-un parc, într-o mică pădure, la vreo jumătate de oră de mers cu maşina de oraş. Vedea o clădire albă, luminoasă (pe care nu se va abţine să o caute pe internet într-una din seri), iar Ingrid, foarte probabil, tocmai plecase acum, ca şi el, de acasă. Să spunem că stătea, sorbind dintr-un termos în care avea ceai (aşa trebuie să fi fost), în maşină la semafor. Cumva, pînă în acest punct, el şi Ingrid, destinele lor, plecau din aceeaşi tulpină, însă odată cu schimbarea culorii semaforului, vieţile lor urmau să o apuce pe drumuri şi autostrăzi diferite. Neapărat, aşa se simţea în boarea cu pricina. Apoi, la fel de necesar, Ingrid Gleim nu era Ingrid sau foarte rar, ci era mai degrabă domnişoara Gleim : de aproape i se vedea o mustaţă blondă ca de adolescent, pielea uşor lăsată pe mandibulă, ridurile adînci pe frunte şi-n jurul ochilor, iar în irisuri, ca în două seifuri unde mirosea a singurătate, ai fi găsit acelaşi motan gras, pe nume naiba ştie cum, căci aici imaginaţia lui Sebastian se lovea de o chestie foarte exactă, limba germană. Iar marea bucurie a lui Ingrid, a continuat Sebastian, era să intre în birou după un concediu de o săptămînă (concediu pe care şi-l petrecea de cele mai multe ori închisă în casă, lăsată pradă unor comedii romantice). Odată făcut primul pas în interiorul biroului, simţea aerul stătut, ba chiar şi, iar aceasta era într-adevăr o senzaţie, mirosul prafului aşternut peste plasticul monitorului de la calculator. Pe faţa lui Sebastian a apărut un zîmbet, deopotrivă ironic şi candid, rezultat al contactului pe care şi-l provocase, într-o dimineaţă de luni, cu o viaţă necunoscută. Toate impresiile acestei călătorii se căţărau pe interiorul pielii sale, din călcîie prin gambe, urcînd spre bazin, ca o iederă caldă.

Titlurile din vitrina librăriei sînt cele pe care le-a văzut în ultima săptămînă : Danilo Kiš – Enciclopedia morţilor, Oliver Martin – Oglinda verde, Corina Dragomir – Germana fără profesor. Titlurile de tipul „fără profesor“ îl trimiteau cu gîndul la ceva trist, la o despărţire, o moarte, o boală. Căzuse de acord cu sine însuşi asupra acestui lucru cu ani în urmă, iar dacă cineva, să zicem acel gen de oameni care iubesc cunoaşterea dezinteresată, ar face din Sebastian obiect de studiu, atunci ar trebui să înceapă cu astfel de momente, minute, ore întregi cîteodată, cînd Sebastian se suspendă pur şi simplu din timpul care curge şi se pierde, se dizolvă în faţa unei întîmplări, a unui lucru oarecare. Adică de ce „fără profesor“ ? E clar că a existat deci un profesor. Atunci, unde e profesorul ? Pare, foarte probabil, că i s-a întîmplat ceva rău, mai ales că se păstrează tăcerea, discreţia, cum se spune, asupra lipsei sale din context. Dintr-o politeţe bolnavă, nu se vorbeşte despre asta, ci doar i se constată lipsa, încercînd să se mute atenţia asupra limbii germane. Dă-o dracu’ de limbă germană, aici vorbim despre viaţa unui om ! Aşadar, unde-i profesorul ? Scoateţi profesorul, că iese urît ! La fel de firesc ar fi sunat şi „Germana fără picior“ sau „Germana fără un organ nu tocmai vital“ : constaţi, fără alte detalii, lipsa a ceva ce ar fi trebuit, prin natura lucrurilor, să fie acolo, dar o faci aşa, ca şi cum, între timp, s-a schimbat normalitatea. În aceeaşi măsură de tîmpite i se păreau manualele pe care scria : „Învaţă franceza în cinci săptămîni“. Dar de ce atîta urgenţă, de ce în cinci săptămîni şi nu mai mult, un an, doi, cît ar fi de ajuns în mod normal ca să înveţi o limbă străină ? De ce această sperietură care te face să simţi un gol în piept şi greaţa violentă pe care ţi le dau întîmplarea nefastă, accidentul ? Nu era vorba pînă la urmă de acelaşi procedeu de a vorbi despre lucruri groaznice fără a le enunţa ?

Din cînd în cînd, cîte un raft întreg de cărţi din vitrina librăriei era înlocuit cu altul, iar atunci îşi aprindea o ţigară şi petrecea cinci, zece minute în faţa lor, privind desenele sau pozele de pe coperte. Cîteodată urmărea atent pe cineva care se afla în librărie, de obicei fete de şcoală generală sau mame care căutau titlurile unor cărţi scrise pe o foaie de hîrtie. Acum se uita în imaginea sa reflectată în geam, studia cum îi cade paltonul pe umeri, dacă ar mai putea să aranjeze ceva la gulerul care ieşea de sub fular sau dacă blugii, un dezavantaj la bărbaţii cu picioare mai scurte, ar fi trebuit îndoiţi ceva mai mult sau, din contră, lăsaţi să atîrne pînă aproape de pămînt. Vînzătoarea putea fi zărită, cu umbre mari, colorate, plutindu-i pe faţă sau cu maşini care i se scurgeau, reflectate din stradă prin sticla geamurilor peste uniforma verde, deschis, cum stătea sprijinită cu coatele de tejgheaua de plastic transparent sub care se găseau stilourile, pixurile, creioanele. Sîmbătă dimineaţa, cînd mergea spre piaţă, intra în librărie şi întîrzia mai mult. Îi plăcea că între cele trei rînduri de rafturi, nu mai lungi de cinci metri fiecare, găsea de fiecare dată un scaun gol, folosit probabil de vînzătoare să ridice cărţile pe rîndurile de sus. Prin ferestrele mari, în razele dense ale luminii treceau nori leneşi de praf, literele argintii ale unui titlu se aprindeau după un timp, paşii, oricît de şoptiţi, erau semnul unei nelinişti. Se aşeza încet, parcă să nu fie auzit, şi citea dintr-un volum cîteva zeci de minute, pînă cînd vînzătoare începea să se foiască în jurul său, deranjată. Femeia scotea acel zgomot pe care numai o fiinţă umană deranjată de ceva este capabil să-l scoată, un sunet şlefuit probabil în mii de ani de enervare înăbuşită, unul dintre gesturile cele mai culturalizate ale omenirii : pufnitul. Ţi-ar fi imposibil să localizezi o sursă a acelui zgomot – nici zgomot nu e, mai degrabă un suflu, un cumul de gesturi altfel mute ale întregii sale fiinţe nemulţumite, o congruenţă de mişcări interioare care nu au neapărat legătură cu aparatul respirator şi care, luate fiecare în parte, ar fi imperceptibile. Pe undeva, Sebastian o înţelegea – era ca şi cum te-ai duce la o piaţă de flori şi ai mirosi florile toată ziua, fără să cumperi nimic. Îi zîmbea, cînd era binedispus, iar ea, i se părea lui, profita de dioptriile mari ca să pară dezorientată şi confuză, ca să rămînă fără nici o reacţie în spatele acelor ziduri de sticlă. Dar existau şi zile cînd femeia îi arunca cîte o privire rece, scurtă, ca o palmă scoasă din frigider cu care îl plesnea direct pe creier. Sebastian nu pleca de pe scaun, rămînea acolo şi lua cu mîna alte cărţi de pe raft, iar în interiorul său se dezlănţuia împotriva ei : dacă ochii sînt ferestrele sufletului, îşi zicea, cîteodată se apropie în spatele geamului o fiinţă foarte rea, fundamental bănuitoare, lipsită total de încredere. Iar imaginaţia l-a purtat mai departe : iar dacă sufletul este un prizonier în temniţa corpului, ei bine, al ei, din cauza acelei guri tăiate larg, ar putea să evadeze foarte uşor. O vreme reformula împăcat astfel de sentinţe.

Aştepta să se facă măcar ora zece ca să-l sune pe doctorul Horia Toporjinski. Stabilise această bornă a orei zece ca un punct de reper.

Înainte să se amestece printre cei din staţia de autobuz şi-a aprins o ţigară. De obicei, pentru prima ţigară, aştepta pînă ajungea la birou, îşi făcea un nes şi abia apoi, plimbîndu-se în cerc pe cîţiva metri pătraţi în capătul holului, trăgea în linişte două-trei ţigări, privindu-şi pantofii, potrivindu-şi paşii pe romburile vişinii. Nu fusese dimineaţă în toţi aceşti ani de cînd lucra în primărie şi îşi pregătea nesul dimineaţa cu apă caldă din dozatorul albastru „Cumpăna“ să nu-i vină în minte cuvintele doamnei Dorina, femeia scundă cu sprîncene atît de stufoase că ar fi putut ascunde lucruri în ele, la care stătuse în gazdă un an de zile la Iaşi : „Sper că nu e pe stomacul gol“. Ar fi fost probabil în stare să spună şi despre mîncare asta. Le pronunţa atît de matern, pe un ton atît de cald, încît credeai că-ţi poartă o mare afecţiune sau că eşti unul dintre acei soţi bătrîni cocoloşiţi cu ceaiuri şi băi fierbinţi de-o nevastă ceva mai tînără. Acest stomac, care părea că doar ce s-a trezit din somn şi nu a apucat să tragă pe el un tricou şi o pereche de chiloţi, apărînd în curul gol în faţa unor musafiri neanunţaţi, şi a cărui nuditate era de nesuportat, scotea capul dimineaţa ca un suricat. Era, dincolo de amintirea în sine, un tablou viu, cu rama plină de terminaţii nervoase, iar doamna Dorina patrula prin dreptul său, alături de casa ei veche, cojită. Cînd venea de la cursuri vara, iar din cer curgeau acele zoaie roşiatice ale asfinţitului ca sîngele pe-o chiuvetă, o vedea pe doamna Dorina, aşa se prezenta tuturor, cum trecea strada de pe un trotuar pe altul, cu pisica neagră în braţe, micuţa Lu sau Lou, naiba ştie cum era scris la ea în minte. Oare există un Rai, un separeu ceva, o lojă, pe lumea cealaltă pentru aceste femei bătrîne care supravieţuiesc bărbaţilor lor ? Sebastian nu a căutat, bineînţeles, vreun răspuns.

Staţia era plină, ziua de luni îşi scosese din cazarmă toţi corporatiştii, toţi funcţionarii, toate mărcile de after-shave şi de deodorant, făcea degetele să butoneze pe telefoane, făcea ca autobuzul 365 să pară o burtă imensă, locul de joacă preferat al diavolului, atît de aglomerat încît vedeai femei cu feţele lipite de geam – dacă ai fi fost înăuntru, ai fi auzit gemete, înjurături, rugăminţi, ai fi simţit mirosuri neaerisite. La capătul peronului se găseau două fete cu nasurile roşii de frig, cu tenul pudrat, cu genele rimelate, încărcate de acea pulbere uleioasă, neagră, cum sînt picioruşele albinelor încărcate cu polen. A stat puţin în dreptul lor, s-a apropiat cu paşi mărunţi odată cu fiecare nou-venit care se urca pe peron, împingîndu-se în ele. Cele două fete respirau alert, ca după o fugă, şi le ieşea din gură un abur dulceag – o sîrmă rece i-a cotrobăit prin tot corpul, a expirat fumul ţigării spre ele şi a trecut mai departe, lovindu-se de doi bătrîni. Una dintre fete s-a strîmbat în urma sa dezgustată, privind în jos, spre pantofi. E posibil să o fi călcat din greşeală.

Nu avea nici un chef să ajungă la birou. Telefonul de la doctorul Toporjinski ar fi fost salvator acum. La început, suferinţa lui Pip era deranjantă, dar acum îi era milă de el. Cîinele l-a condus pînă la uşă, apoi, pînă să iasă Sebastian şi să închidă, s-a întors leneş, mergînd probabil să se tolănească sub birou. Şi dacă nu se ducea la Primărie, ce să facă ? Să se întoarcă, să-l ia şi pe Pip şi să-l ducă în parc ? Din spate a trecut pe lîngă el atingîndu-l cu cotul o fată de liceu, cu părul lung, negru, lăsînd în urmă un miros plăcut de şampon şi parfum. A tras adînc în piept fum de ţigară şi de eşapament şi s-a strecurat prin mulţime imediat în urma sa.

Îi povestise Graţielei despre relaţia de lungă durată, bazată pe încredere, dar cam lipsită de respect reciproc, pe care o are cu femeia necunoscută din tramvai, cu străinul sau străina în care se înghesuie, căruia trebuie să-i simtă şoldul, sînii, respiraţia. Iar ea îl privise amuzată, ridicînd din sprîncene cînd şi cînd, în momentele în care bănuia că Sebastian o va face să rîdă.

— Erotismul înghesuielii, a început el şi, zîmbind, a continuat să înşire una-alta despre apropiere.

Şi detaliile se puneau în şir indian, defilînd prin faţa Graţielei coordonate de Sebastian, care gesticula agitat :

— Forma unei aluniţe de pe spatele gol vara, o pată cafenie din naştere pe umăr, altfel abia vizibilă, pudra de pe feţe, fondul de ten întins neuniform, porii dilataţi, un coş stors cu cîteva minute înainte să plece de acasă şi care eliminase o zeamă ca o lacrimă, grăsimea din jurul nasului la unii, transpiraţia ieşind de sub păr, pe frunte, o picătură, încă o picătură, subţioara epilată pe care se rostogolesc bulgări mici de antiperspirant, sprîncenele proaspăt pensate, cu locul rămas încă roşu, părul din nas sau din urechi al unui bărbat trecut de cincizeci de ani.

— Oricînd, oricînd în această înghesuială, din neatenţie, îţi poţi imagina, nu-i aşa, conturul unui corp poate să cedeze şi carnea să se verse în alt corp... Să dispari, să te risipeşti în ceilalţi, mă rog, mai rămîn pe jos cîteva resturi de piele, os, un ochi şi-o bucată de nas, o nară să zicem, dar urcă alţi călători, calcă pe ele, le distrug, joacă pe ele cîteva staţii, cîteva zile, le fac să dispară, mai întîi să zicem că resturile se transformă într-o pastă subţire, apoi, gata, dispariţia. Era o povestire frumoasă a lui Cortázar, dar care evolua în cu totul alt sens, plecînd de la numărul oamenilor care intră la metrou în Buenos Aires şi al celor care ies, numere care nu coincideau. Dar de la jumătate încolo o fute, începe cu o organizaţie dubioasă şi nu mai are nici un farmec.

Graţiela îl privea atentă, lăsase capul uşor într-o parte. Aşa fac mîţele jucăuşe cînd îi impresionează pe stăpîni, fleşcăindu-le inima ca pe-o legumă ţinută-n soare, şi-a zis Sebastian. E o zi de august şi sînt amîndoi pe balcon, în miezul nopţii, să tragă o ţigară. Beau împreună dintr-o bere rece, după ce înainte mai dăduseră gata cîteva. Obişnuiau să facă asta, ba chiar rîdeau pe seama beţivilor nocturni, casnici, care ar fi putut deveni, dar care aveau să nu devină niciodată. Becurile care erau aprinse ici-colo la blocul din faţă trimiteau o lumină difuză, prin spaţiile verzi se vedeau umbre mişcătoare. Sebastian a continuat.

— Maxima iubire de aproapele tău, de foarte şi prea aproapele tău, ar fi să lingi barele de susţinere din tramvai. Înnebunesc cînd le simt uleioase în palme, calde, ca un organism parcă, o carne în care mai pulsează încă amintirea vieţii, dar care urmează să moară definitiv !...

— Fuck, ce scîrbos ! a spus Graţiela, a tras din ţigară prelung, a dat capul pe spate şi a eliberat fumul.

În astfel de momente, Sebastian îi urmărea cartilajul gîtului care i se curba sub pielea întinsă. Îl asemăna spinării unui animal marin.

Fata din faţă pe care o urmărea s-a urcat în tramvai şi el odată cu ea. Ca din greşeală, a pus palma peste palma ei pe bara de susţinere. Ce poate fi mai accidental, mai întîmplător decît o palmă care se atinge cu altă palmă în tramvai ? Probabil că se poate calcula statistic, în funcţie de aglomeraţie, care ar fi probabilitatea. Fata şi-a compostat biletul şi s-a lipit de una dintre ferestre, privind afară. El s-a poziţionat în spatele ei. Fiecare mişcare din cap a fetei răscolea parfumul şamponului şi prospeţimea cărnii ei tinere. Şi-a înfoit nările ca un goriloi căruia i se pune pata pe o cercetătoare de la Animal Planet.

Graţiela, în acest dosar al mijloacele de transport din capul lui Sebastian, a înregistrat şi ea o poveste în una din seri.

După ce a urcat în troleibuz, povestea ea, s-a aşezat pe unul dintre scaunele dinspre culoar. Deşi troleibuzul era pe jumătate gol, un tînăr se lipise de bara din spatele scaunului ei şi îi respira direct în creştet.

— Îi simţeam respiraţia pe cărarea din păr. Era horror. Nu ştiam ce să fac. Era căldura aia de care ai povestit şi tu. Bărbatul ăsta vorbea cu o femeie de lîngă el, care stătea tot în picioare. Mi-era şi jenă, ce naiba ?... Ăla se ţinea cu ambele mîini de bară, o strîngea aşa la piept şi-mi sufla în cap.

— Hmm, primejdios !

— Serios ! Mamă, îl înjuram în gînd de nu se putea. Eram plină de nervi, m-am hotărît să cobor la prima staţie. Veneam dinspre Rosetti şi am coborît la Kogălniceanu. M-am ridicat şi am văzut că şi ei vin după mine. Ei bine, paaa-paaaam, aici e deznodămîntul : aia, femeia, îl ia pe ăsta de braţ şi înaintează cu paşi mici pe culoar. Era orb tipul. Cînd s-au dat jos a scos şi bastonul.

Graţiela a continuat :

— Dar n-am făcut niciodată teorii. Nici nu am mers aşa mult cu transportul în comun. Eşti, de fapt, un pervers ! şi a înclinat capul în partea cealaltă, balansînd totodată, lent, ca pe un lichid vîscos într-un pahar, şi lumea.

Sebastian ar fi putut să simtă, din cauza acestei mişcări sau de la bere, o uşoară ameţeală.

2

Mall

Nimic nu e mai trist pe lume ca o vînzătoare urîtă într-un magazin de ceasuri scumpe din Mall.

De obicei o vedea aşezată pe un scaun, mai bine spus un scăunel (of, chiar şi acest diminutiv o arunca undeva la margine, la periferie, în provincie de-a dreptul), în spatele vitrinei, ajungînd să privească razant peste sticla groasă de deasupra. E ceva umilitor în această privire, e ceva bolnav, ceva care cere îndurare, dar şi pedeapsă deopotrivă. În stilul ăsta poate să ceară orice, s-a gîndit Sebastian, şi a mai luat o gură de cafea, încercînd să-şi reamorseze senzaţiile de mai devreme cînd simţea că este atît de aproape de ea. Pe la ora doisprezece a văzut-o cum şi-a scos un sendviş dintr-o pungă mică, de hîrtie, şi cum a mestecat încet, cu muşcături minuscule şi înghiţituri imperceptibile. Sebastian este la nici un metru de intrarea în magazin, lateral stînga, la una dintre mesele de lemn de la Starbucks. Bea un Iced Caffé Latte, da, vă rog, cu multă gheaţă şi puţină vanilie deasupra.

Nu ştie de ce îi este atît de milă de ea. Să fie din cauza acestui spaţiu mare, luminat puternic, în mijlocul căruia orice vietate ar părea singură şi tristă ? Să fie din cauza faptului că stă cu mîinile pe genunchi, mimînd parcă o cuminţenie nefirească, o cuminţenie de ostatic ? Să fie din pricina urîţeniei totuşi discrete ? E vorba, după spusele lui Sebastian, de o urîţenie care o face invizibilă – numitorul comun al urîţeniei oamenilor. Să fie din cauza corpului mic, subţire, care se ţine pe două picioare groase, butucănoase şi care se sfîrşesc, în pămînt, cu două glezne solide şi nişte tălpi late ? (Ah, de cîte ori nu şi-a imaginat corpul acesta, de cîte ori nu-şi spusese : „Picior de căpcăun, s-o prind pe Picior de căpcăun“ !) Să fie din cauza tăcerii care o înconjoară încă de cînd a văzut-o prima oară, cu un an şi ceva în urmă, tăcerea asta lăptoasă care pare că ar sufoca-o dacă ea s-ar hotărî cîndva să deschidă gura ? Sau să fie din cauza unei imagini mai vechi pe care Sebastian şi-o crease în minte – acel „ce nasol e să fii tată de fată urîtă“ ? Aproape că mai nasol decît să fii fată urîtă.

Relaţia lor urca şi cobora, avea oscilaţii majore şi, în principal, se putea întîmpla orice, deşi Sebastian încerca să se comporte responsabil şi, să spunem, îi făcea atîtea atenţii. Într-un moment se simţea săgetat de-o empatie care-l cutremura, care-i intra în piept ca o mînă de monstru dintr-un film de groază şi-i prindea inima ca pe-o chiftea, în altul se trezea că o priveşte distrat, gîndindu-se dacă, la tenul acela atît de alb, are cumva nişte mici bubiţe roşii pe piept sau dacă este păroasă, de fapt, foarte păroasă, iar atunci o vedea ca pe-o fiinţă foarte bună, o mamă care îşi creşte copilul singură (de ce ? din cauza asemănării cu o maimuţă ?), demnă mereu, trecînd prin viaţă ca un tanc avariat, dar totuşi ca un tanc, iar copilul care... da, mă rog. A intrat de trei sau de patru ori în magazin, minute bune în care a privit-o de aproape. Are ochii verzi, mici, şi e dată cu o tonă de pudră pe faţă. Probabil are nişte urme de la vărsatul de vînt, s-a gîndit Sebastian. Da, pare că are faţa imobilă din pricina chestiilor cu care s-a boit, aşezate într-un strat gros. Gîtul însă e mai alb şi plin de cute, senzaţie accentuată şi de uniformă, căci uniformă trebuie să fie : cămaşă neagră şi fustă sau pantaloni negri.

E rece în locul în care stă fata asta. Sebastian aproape că delirează : răceala tinichelelor, răceala pietrelor Swarowski, răceala karatelor, răceala aurului, răceala sărăciei, răceala clasei de mijloc care vine să-şi exercite drepturile de a privi în acest veceu luxos unde-şi cacă din cînd în cînd banii. Dacă aş fi o gagică săracă, m-aş angaja într-un bar. Mi se pare cea mai mişto meserie pentru o gagică dacă vrea să aibă nişte bani, şi cred că e vorba de bani buni. Dar ea continuă să stea acolo, în spatele sticlelor groase, ca un gîndac într-un insectar. O să intre unul odată şi o s-o cumpere şi pe ea din greşeală.

— Puteţi să deschideţi aici, la G-Shock ? a întrebat Sebastian într-una din zile.

— Cum să nu, a răspuns ea şi a venit cu un inel de plastic pe care erau înşirate mai multe chei.

Hm ! Ăla care vrea s-o agaţe ar putea să-i spună că ea e gardianul ceasurilor, al orelor, s-a gîndit Sebastian şi nu s-a putut abţine :

— Ce haios, să înţeleg că dumneavoastră sînteţi gardianul ceasurilor, dumneavoastră aveţi pe mînă orele acestui oraş...

Vai, vai, ce jalnic eşti, a completat, de data asta fără voce.

— Da, a spus şi ea şi a zîmbit, el s-a considerat un mare tîmpit, băi, boule, te-au sunat anii ’30 să-şi ceară vrăjeala înapoi.

Gata cu gluma, încearcă să o miroşi, da ? Apropie-te !

Au vorbit puţin şi ea a dezvelit nişte dinţi ca nişte sîmburi, mici, ascuţiţi, lucioşi. Nu a simţit nici un parfum, nici un miros venind din direcţia ei.

Tot de două sau de trei ori a văzut şi clienţi în acest magazin. El şi ea, doi tineri ieşiţi la plimbare prin mall şi care sînt dispuşi să cheltuiască cel mult pe o îngheţată şi o cafea ; sau el şi ea, bătrîni şi cu bani, care au deja astfel de ceasuri şi accesorii, mai scumpe chiar, cumpărate din Roma sau din Paris, din Londra sau din New York, aşa că aruncă o privire doar ca să vadă cam ce poate fi într-un astfel de magazin dintr-un mall de pe bulevardul Timişoara. Sînt din întîmplare aici : o vizită la nişte rude, un copil care a luat viaţa pe cont propriu şi pe care nu l-au văzut de mult, cine ştie, un tur prin ţara pe care au părăsit-o cu ani în urmă.

Acum intră în magazin un bărbat în jur de patruzeci de ani, cu părul grizonant, cu cămaşă şi pulover cu anchior peste cămaşă, cu pantofi din piele întoarsă care au un fel de lanţ deasupra (la fel cum sînt unii care au ciucuri, dacă îi ştiţi). Sebastian se ridică de la masă şi face cîţiva paşi cu cafeaua în mînă, trece de intrarea în magazin şi ajunge în penumbră – e începutul unui culoar mai întunecat care pare că nu duce nicăieri. Se poate să fie unul dintre culoarele prin care se iese din cinematograf, pur şi simplu mergi zeci de metri printr-un colon luminat şi impecabil văruit. Însă aici, unde se termină cu un hol prins între două uşi mari de sticlă, lumina e scăzută. În stînga, cum s-a lipit Sebastian cu umărul drept de zid, este o uşă pe care scrie Accesul interzis. Bărbatul cu părul grizonant s-a aplecat deasupra vitrinei cu ceasuri de damă. Vînzătoarea s-a ridicat de la locul ei, îşi aşază cămaşa trăgînd încet de partea de jos şi, trecîndu-şi palma peste abdomen, face cîţiva paşi spre clientul său. Pare o fiinţă incapabilă să facă zgomot. S-a strecurat deja prin spaţiul dintre vitrine şi s-a oprit în aşteptare la un metru jumate în spatele bărbatului. Sebastian priveşte şi el în spate, spre culoarul luminat, şi îşi dă seama că acolo, în locul unde se află, abia dacă ar putea fi văzut. Bagă mîna dreaptă pe sub pulover şi atinge pistolul. Bărbatul cu părul grizonant mai face doi paşi în lateral şi parcă s-a apropiat cu faţa şi mai mult de geam privind atent. Sebastian a pus toată palma pe patul pistolului şi îl mîngîie uşor. Se gîndeşte că seamănă cu un obsedat care-şi mîngîie sexul privind femeile care întind rufe pe balcon.

Şi totuşi, dacă ar avea doar un glonţ, pe care dintre ei l-ar împuşca ? N-are rost, se gîndeşte, să încep să înşir toate argumentele de-o parte şi de alta. Fie mă opresc la cel mare, imens, primul, fie o las baltă cu totul. Argumentul acela suna simplu : bărbatul acela cu părul grizonant e fericit, iar fata aia urîtă e nefericită. Să lăsăm totul simplu, altfel ar trebui să merg cu fiecare dintre ei acasă, în camerele lor, în paturile lor, să intru în ritmul respiraţiei lor şi de acolo să încep să construiesc, de fapt, totul, argumentaţia totală, ultimă, fără scăpare. Hm, şi cam infinită ! se gîndeşte trecîndu-şi degetele peste partea de sus a ţevii.

Buzele fetei se mişcă, palmele, împreunate în faţă, se agită şi ele, nu, nu se fîstîceşte, e un tic de fîstîceală probabil, bărbatul se întoarce spre ea, îşi mişcă şi el buzele, pomeţii i se ridică, deci îi zîmbeşte, Sebastian nu vede însă tocmai bine din unghiul în care se află şi nu aude nimic. I-ar plăcea un astfel de acvariu acasă.

Bărbatul cu părul grizonant a ieşit din magazin fără să cumpere ceva, fata s-a aşezat pe scaunul ei ca mai înainte şi poate chiar şi ceasurile arată o oră cu zece minute mai devreme.

Sebastian s-a îndreptat de spate, şi-a aşezat hainele, deşi nu era nimic deranjat, şi a păşit în lumină.