© 2017 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6736-8

ISBN PDF: 978-973-46-6737-5

ISBN print: 978-973-46-6687-4

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: Stefan Bleekrode, Casa din prerie, acuarelă pe hârtie, 56x75 cm, 2008

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

LUCIAN DAN TEODOROVICI s-a născut în 17 iunie 1975, la Rădăuţi. Este scriitor, editor, regizor de teatru şi scenarist. Din 2017, director interimar al Muzeului Naţional al Literaturii Române – Iaşi. Dintre volumele publicate, amintim: Cu puţin timp înaintea coborârii extratereştrilor printre noi, roman, Editura OuTopos, 1999; ed. a II-a, Editura Polirom, 2005; Circul nostru vă prezintă:, roman, Editura Polirom, 2002; ed. a II-a, 2007; Atunci i-am ars două palme, povestiri, Editura Polirom, 2004; Celelalte poveşti de dragoste, roman, Editura Polirom, 2009; ed. a II-a, 2013; Matei Brunul, roman, Editura Polirom, 2011; ed. a II-a, 2014; Unu + unu (+ unu...), dramaturgie, Editura Cartea Românească, 2014. A fost coscenarist al serialului TV Animat Planet Show, difuzat de Antena 1 între 2005 şi 2008. Este scenarist sau coscenarist al unor filme de lungmetraj precum Sunt o babă comunistă (în regia lui Stere Gulea) sau Lindenfeld (în regia lui Radu Gabrea), precum şi al mai multor filme de scurtmetraj. Ca regizor de teatru, a pus în scenă, printre altele, spectacolele: Prăpădul (după un text de Attila Bartis), Teatrul Naţional Iaşi, 2013; Sunt o babă comunistă (dramatizare după romanul omonim al lui Dan Lungu), Ateneul Tătăraşi Iaşi, 2014; Unu + unu (după textul propriu), Teatrul Naţional Iaşi, 2016. A obţinut diverse premii literare în ţară şi în străinătate, printre care: Premiul special al cititorilor „Natalia Gorbaniewska“, în cadrul Premiului Literar al Europei Centrale ANGELUS, Polonia, 2015; Premiul pentru Proză al revistei Observator cultural, 2012; Premiul Naţional de Proză Ziarul de Iaşi, 2012; Premiul special al publicului la Gala Industriei de Carte din România, Bucureşti, 2012; Premiul „Cartea anului 2011“, oferit de revista Contrafort, Premiul literar „Augustin Frăţilă“, pentru cel mai bun roman al anului 2011; Premiul pentru Dramaturgie pe anul 1999 acordat de Ministerul Culturii etc. Cărţile sale au fost traduse sau sunt în curs de traducere în ţări precum S.U.A., Anglia, Franţa, Germania, Spania, Italia, Polonia, Ungaria, Bulgaria, Macedonia sau Ucraina.

Capitolul 1

Ca în copilăria mea, aşa a venit Dumnezeu. În noaptea aceea aspră, cu întunericul fojgăind rânced printre copacii bătrâni, mi-am acoperit faţa cu mâinile şi le-am simţit ude. Am ţinut lacrimile acolo, umplând căuşul fiecărei palme şi acoperindu-mi cu ele ochii şi pleoapele, până când cerul s-a deschis în culori, iar El a apărut înfofolit în nori albi, înconjurat de raze albăstrii şi roşiatice, s-a strecurat liniştit printre coroanele mari ale copacilor, a coborât până unde îl aşteptam îngenuncheat şi mi-a luat capul în mâini. M-a ţinut aşa câteva clipe, m-a mângâiat apoi pe frunte, la fel ca-n copilărie, mi-a trecut mâna prin păr, iar eu am zâmbit. Am zâmbit, am început să plâng în hohote, am zâmbit din nou. Şi-atunci, a început să-mi murmure în ureche: „Miluieşte-mă, Dumnezeule, după mare mila Ta şi, după mulţimea îndurărilor Tale, şterge fărădelegea mea“. Iar eu am spus mai departe cuvintele Lui. Şi vocea I-a coborât apoi până la şoaptă, iar în vreme ce El îmi vorbea tot mai încet, glasul meu devenea tot mai puternic. „Mai vârtos mă spală de fărădelegea mea şi de păcatul meu mă curăţeşte. Că fărădelegea mea eu o cunosc şi păcatul meu înaintea mea este pururea. Ţie unuia am greşit şi rău înaintea Ta am făcut, aşa încât drept eşti Tu întru cuvintele Tale şi biruitor când vei judeca Tu. Că, iată, întru fărădelegi m-am zămislit şi în păcate m-a născut maica mea. Că, iată, adevărul ai iubit; cele nearătate şi cele ascunse ale înţelepciunii Tale mi-ai arătat mie. Stropi-mă-vei cu isop şi mă voi curăţi; spăla-mă-vei şi mai vârtos decât zăpada mă voi albi.“

Am spus psalmul până la capăt, aşa cum l-am rostit în atâtea seri din copilărie, după Tatăl nostru. L-am dus până la ultimele cuvinte, iar ele au răsunat ca nişte dangăte, lovindu-se de trunchiuri de copaci, de frunze, de crucea de lemn, de întuneric – şi venind înapoi în mine. Şi-abia atunci mi-am dat seama că El nu mai era la urechea mea să-mi şoptească. Doar lacrimile mi-erau încă martore ale coborârii Sale. În colţurile ochilor, pe pleoape şi în căuşele palmelor împreunate pentru rugăciune.

M-am ridicat, înspăimântat de propria-mi voce şi de dispariţia Lui. Am început să-L caut printre cruci, sute sau mii se făcuseră în jurul meu, căci până şi copacii mi se arătau ca nişte troiţe asupritoare, dar El se pierduse undeva în întuneric. Picioarele au pornit să-mi alerge, fără ca gândul să le spună s-o facă, iar acolo unde se terminau copacii, slabe raze de lună strecurate printre nori mi-au deschis dinainte un hău cu spini şi mărăcini, cu arbori mărunţi şi grămezi de buşteni prăvăliţi în afundul prăpastiei. Picioarele au luat-o nebuneşte spre vale, m-am rostogolit printre spini şi mărăcini şi m-am ridicat iarăşi. Nu ştiu cum am ajuns între buşteni, rostogolindu-mă sau alergând, dar acolo m-am întins, am închis ochii şi am căutat să-mi regăsesc suflul. După o vreme, când am putut privi din nou, m-am văzut în mijlocul unui abis. Iar de sus s-a auzit un murmur, ca la începutul unei furtuni. Pe culmea rotundă, mii de lanterne au străbătut deodată bezna, toate îndreptate spre mine, orbindu-mă. Mi-am acoperit ochii cu mâinile şi-am început să privesc printre degete. Murmurul s-a înteţit, a devenit o larmă. Şi-n larma aceea am început să aud altceva decât zgomotul unei porniri de furtună, am desluşit mârâituri ameninţătoare. Şi-am ştiut că nu lumina lanternelor mă orbeşte, ci lucirea ochilor de lupi înfometaţi, mii de ochi şi mii de lupi, pregătiţi să rupă din carnea mea, să-mi smulgă oasele unul câte unul şi să le-mprăştie în valea asta adâncă, neagră, în care nimeni nu va coborî vreodată pentru a-mi culege rămăşiţele şi a le aduna într-un mormânt. N-aveam încotro să fug, mi-am alungat imediat gândul, iar când mârâielile s-au transformat în urlete, într-un hăulit neîntrerupt, mi-am deschis larg ochii şi am privit spre cer, căci nu mai voiam să văd altceva. I-am auzit năvălind de pe culme, ca la un semn, repezindu-se în vale printre spini şi mărăcini, apropiindu-se de mine, strângându-mă în cercul lor. Şi-atunci am putut să plâng din nou. Iar lacrimile mi-au adunat razele plăpânde de lună, le-au pus în jurul unui nor, ele au căpătat forţă şi culoare, au devenit albăstrii şi roşiatice şi au rămas aşa, luminându-mă, pregătindu-mă pentru moarte. Am stat câteva clipe, multe clipe, gata să le simt colţii înfipţi în carne, aşteptând agonia pielii zdrenţuite şi-a muşchilor smulşi de pe oase. Dar lupii întârziau să mă sfâşie. Când am putut să înţeleg asta, când am ştiut că trecuse prea mult timp, că trebuia deja să fiu mort, am îndrăznit mai întâi să ascult cu atenţie, apoi să privesc în jur. Nimic nu tulbura liniştea văii, nici un mârâit, nici un urlet. Şi nici întunericul nu lăsa loc vreunei luciri ameninţătoare. Doar razele albăstrii şi roşiatice, care mi se amestecaseră printre lacrimi, îmi ofereau încă promisiunea că El va fi acolo ori de câte ori voi şti să-L chem.

Ceea ce am scris mai sus e un început. Al unei cărţi. Al cărţii mele. Doar că nu al acestei cărţi. Începutul aceleia era patetic şi sumbru, asemenea protagonistului ei, era un bocet, era o rugăciune. Începutul acesteia este, dimpotrivă, searbăd, nespectaculos, lipsit de orice pronume scris cu majusculă. Începutul acelei cărţi era o ficţiune, aşa cum o ficţiune ar fi trebuit să fie întreaga poveste ce ar fi urmat. Începutul acestei cărţi nu are nici o legătură cu ficţiunea, la fel cum întreaga naraţiune care va urma va fi una reală. Iar acum sunt pregătit să nu mai mă învârt în jurul începutului, ci să trec la a-l scrie.

Pe 24 septembrie 2016, sâmbătă, mă plimbam cu Adela, soţia mea, prin Cluj. Rătăciserăm drumul spre strada Anatole France, eram deja obosit şi uşor nervos, mergeam printre blocuri identice şi căutam ieşirea spre casa în care eram găzduiţi deja de multe zile de către prietenii noştri Oana şi Ciama. Am trecut la un moment dat pe lângă o ghenă de gunoi, cu mormane de resturi căzute alături, iar ceea ce mi-a atras atenţia acolo mi-a schimbat rapid starea: sprijinită de-un stâlp de metal, printre gunoaie, o pancartă măcar stranie, atât de neaşteptată şi de nepotrivită prin mesajul scris pe ea cu litere mari, mov, pe fond negru: Writing is the only way of life. Am făcut câteva fotografii. Şi-apoi, deşi cu greu mi-aş găsi superstiţii prin viaţă, m-am tot gândit la ce-ar fi vrut să însemne chestia asta.

Peste patru zile, pe 28 septembrie, aveam să fac prima şedinţă de chimioterapie. Cu trei zile înainte de mica întâmplare descrisă mai sus, pe 21 septembrie, veniseră rezultatele biopsiei: cancer limfatic. Cu unsprezece zile mai devreme, pe 13 septembrie, fusesem operat, tot în Cluj, de un excelent chirurg, care-mi extirpase glanda parotidă şi numeroşi ganglioni.

În aceeaşi sâmbătă, pe seară, am vorbit la telefon cu un vechi prieten din Iaşi, scriitor. L-am sunat pentru că trecuse, în urmă cu câţiva ani, printr-un cancer mai afurisit decât al meu. Şi, o zic asemenea celor nevoiţi să încurajeze oamenii în astfel de situaţii, câştigase lupta. L-am sunat pentru că aveam nevoie să discut cu el. A fost primul om care mi-a aflat diagnosticul, în afara familiei şi a gazdelor noastre. La un moment dat, în timpul convorbirii, a început, firesc, să-mi dea sfaturi. Le şi aşteptam, de altfel. Mâncare sănătoasă, optimism, poate mişcare forţată atunci când mă simt în stare, mă rog, chestiuni dintr-astea. Apoi, aşa: „Dar ştii care a fost pentru mine cel mai bun tratament? Scrisul. Am scris enorm, uneori bucăţi de literatură, alteori tâmpenii, dar am scris încontinuu când starea mi-a permis s-o fac. Sunt convins că, pentru oameni ca noi, scrisul e singurul mod de a supravieţui poveştii ăsteia“.

Cu două luni înainte de operaţie, mă apucasem în sfârşit, după cinci ani de la publicarea lui Matei Brunul, de o nouă carte, un alt roman. Din care am reuşit să scriu două capitole. Începutul primului capitol l-am adus aici. E un început bun pentru acea carte pe care, cel mai probabil, n-o voi scrie vreodată. E un început bun şi pentru a fi plasat aici, ca un corp străin, ca un fel de barieră între ce aş fi vrut să scriu şi ceea ce voi scrie. Acel roman ar fi fost mult prea apăsător inclusiv pentru mine, cu o atmosferă tenebroasă, din care am ţinut să redau doar o frântură. N-aveam nevoie şi nici forţă în perioada asta pentru aşa ceva. N-aveam nevoie de fanatismul religios al protagonistului, de nebunia lui, ce-avea să-l poarte, conform poveştii gândite de mine, prin situaţii negre, macabre uneori, prin monstruozităţi de minţi bolnave. Şi încă era scris la persoana întâi, iar mintea bolnavă trebuia să fie una cu mintea mea. Căci, asemenea oricărui scriitor, îmi închipui, şi eu intru destul de mult în mintea naratorului şi mă plasez în mijlocul situaţiilor, pentru că e nevoie să fii în interior spre a putea comunica aşa cum se cuvine. În asta constă, cred, histrionismul unui scriitor: să fii în total acord cu personajul tău, chiar atunci când vântură idei cu care nu ai cum să fii de acord; să îl iubeşti într-un fel, chiar atunci când ştii că-l construieşti pentru a fi urât de toţi ceilalţi; să trăieşti în stările lui, chiar dacă le dispreţuieşti din suflet după ce te-ai ridicat de la masa de scris şi eşti obligat să faci eforturi mari pentru a te detaşa de ele şi a reveni la ceea ce eşti tu. Mă rog, sunt lucruri simple, nu vreau să le fac să sune a vorbe mari, căci mi-ar fi jenă de cantitatea de clişeu cuprinsă în ele. Încerc doar să punctez ceva. Anume faptul că, atunci când afli că ai cancer, iar viaţa ta se plasează brusc pe alte coordonate, nu prea mai eşti dispus să-ţi introduci şi mintea într-o zonă a bolii şi a tenebrelor. Şi, chiar nefiind tocmai religios în situaţii normale, parcă totuşi nu-ţi vine să provoci divinitatea, fie ea una despre care nu ai păreri foarte ferme. Parcă ai căuta cel puţin un armistiţiu dacă împăcarea totală nu e posibilă.

Măcar în perioada asta am înţeles de ce oameni pe care-i ştiam bine ancoraţi în raţiune au devenit mult mai atenţi la semne exterioare, acordându-le o nuanţă supranaturală sau poate mai multe atunci când s-au îmbolnăvit. Unul dintre aceşti oameni a fost chiar mama mea, iar asupra ultimei părţi a poveştii ei o să mă opresc pentru câteva rânduri aici.

Mama s-a îmbolnăvit de cancer undeva prin anul 1996. Avea patruzeci şi unu de ani. Faptul că am şi eu patruzeci şi unu de ani acum are sau nu relevanţă, habar n-am. Dar merită notat măcar în treacăt. Mama, revin, a fost toată viaţa un om raţional. Credea în Dumnezeu, dar într-un mod al ei, tăcut, deloc bisericos. Credea, aş zice, într-un mod nereligios. La scurt timp după ce a fost diagnosticată, a venit în Iaşi, unde eram eu student. Îmi amintesc bine momentul: o doctoriţă, oferindu-i o rezervă cu televizor, neobişnuit de comodă pentru vremea aceea, aproape i-a garantat vindecarea în urma unei operaţii. Îmi răsună şi azi în minte procentul oferit de acea doctoriţă: nouăzeci şi cinci la sută. S-a stabilit totul. Data internării, cea a intervenţiei chirurgicale. Ar fi urmat să revină în două săptămâni. Fără să aflu atunci de ce, după cele două săptămâni, mama m-a anunţat că refuză operaţia. Că e sigură de vindecare, că nu va refuza nici un alt tratament, dar în nici un caz nu va accepta operaţia. Şi, în ciuda insistenţelor mele şi ale întregii familii, nu s-a răzgândit. Am aflat ceva mai târziu ce se întâmplase în cele două săptămâni: nu ştiu exact cum, s-a autoconvins să meargă la mănăstirea Cernica, aşa am înţeles, unde avea să întâlnească un mare părinte al Bisericii Ortodoxe Române, pe Ilarion Argatu. Se dusese vestea că ar fi fost un fel de profet şi, în orice caz, un lecuitor. Această mică înclinaţie spre misticism i-am înţeles-o. Ce s-a întâmplat mai departe a depăşit însă puterea mea de înţelegere şi, recunosc acum cu vină, puterea mea de a o ierta pentru că a cedat în felul ăsta. Părintele Argatu a simţit că, dacă mama va face operaţia, va muri acolo, în spital. A simţit el aşa, prin urmare i-a comunicat ferm asta, asigurând-o în schimb că se va vindeca negreşit dacă nu va accepta intervenţia chirurgicală. Şi a fost extrem de convingător, de vreme ce urmările au fost cele pe care le-am pomenit deja: mama a hotărât că nu va mai veni la Iaşi. Şi s-a supus altor proceduri medicale, a acceptat radioterapia şi, pentru două şedinţe, inclusiv chimioterapia. Dar în nici un caz operaţia. Căutând acum pe internet, în folosul textului de faţă, prenumele părintelui Argatu, căci nu mi-l mai aminteam, am dat peste un panegiric închinat lui. Care se încheie astfel: „La trecerea spre cele veşnice a Arhimandritului Ilarion, I.P.S. Pimen Suceveanul, Arhiepiscop al Sucevei şi Rădăuţilor, a spus printre altele: «Prin rugăciunile sale, mulţi bolnavi s-au vindecat de diferite boli trupeşti sau sufleteşti»“. Trecerea lui „spre cele veşnice“, am aflat din acelaşi text, s-a produs la data de 11 mai 1999, pe când părintele Argatu avea optzeci şi şase de ani. Mama a murit în urma cancerului, în spitalul din Iaşi, la câteva săptămâni după operaţia pe care o acceptase mult prea târziu, la data de 8 decembrie 2000. La numai trei zile după ce îi urasem „la mulţi ani!“, deşi ştiam cât de inutilă şi de falsă este în fond urarea mea. Dar împlinise patruzeci şi cinci de ani şi aşa se cuvenea. Lucrurile merg şi-n felul ăsta uneori.

Astăzi o pot înţelege pe mama îndeajuns pentru a mă învinovăţi că n-am înţeles-o atâta vreme. Pentru că unul dintre acei oameni, am observat în ultimele săptămâni, am devenit şi eu. Adică unul dintre oamenii care-şi pot accepta, în situaţia în care se află, măcar un strop de misticism, chiar dacă uneori mă străduiesc să mi-l îmbrac în autoironie. Dar în fond îl accept. Iar un prim exemplu e pancarta dintre gunoaie mai sus pomenită. Oricând în altă perioadă a vieţii mele aş fi făcut acelaşi lucru: m-aş fi oprit, aş fi fotografiat-o şi aş fi postat-o pe Facebook. Doar că, peste câteva like-uri, aş fi uitat complet de ea. M-aş fi gândit, eventual, pentru câteva minute, la faptul că nu cred, nu am crezut niciodată, în mesajul cu pricina. Sau măcar într-o sugestie a lui, pe care o consider aproape deprimantă când o întâlnesc la anumiţi scriitori. Aceea că scrisul te-ar plasa undeva în mijlocul orizontului, într-un loc de neatins de către alţi oameni, cei „obişnuiţi“. Scrisul, cam aşa ar veni, e spaţiul în care te întâlneşti cu Dumnezeu. Şi-n care dialoghezi. Dacă nu cu Dumnezeul ăsta al nostru, ortodox, căci e prea provincial, tradiţional, prăfuit pentru un intelectual open-minded, măcar cu nişte zei antici, fie ei greci sau romani. Revin: n-am crezut, nu voi crede nicicând aşa ceva. Cum nu cred în rolul special al scriitorului în lume, nu cred nici măcar în genialitate, nu cred în superioritatea artistului. Îmi închipui chiar opusul: că scriitorii sunt histrioni nu doar în scris, ci şi faţă de ei înşişi. Sau s-o spun aşa, asumându-mi condiţia: suntem histrioni faţă de noi înşine, căci ne străduim să ne minţim permanent, invitându-ne mintea să evolueze într-un spectacol de gală pus în scenă mai ales pentru noi. În felul ăsta, ne păcălim subconştientul că existăm pentru ceva cu adevărat important, pentru a-i înăbuşi astfel adevărul pe care se străduieşte permanent să ni-l urle: suntem incapabili de a face bine lumii în mod real, aşa încât am inventat ficţiunea, spre a ne simţi în regulă în interiorul ei, spre a ne simţi mai puternici acolo, mai utili, mai buni. Trăim însă foarte asemănător hater-ilor din mediul on-line: suntem curajoşi, suntem frumoşi, suntem perfect morali doar atunci când ne ascundem după un nume fals. Am inventat deosebirea netă dintre autor şi narator pentru a ne permite să fim anonimi. Căci, în ciuda paradoxului aparent, cu cât îţi expui mai mult numele de scriitor, cu cât ţi-l sporeşti la nivel public, cu atât te anonimizezi ca om. Iar numele tău, cel pe care l-ai avut întotdeauna în acte, devine un nume fals pe coperte de cărţi. Suntem de fapt laşii lumii reale, nicidecum aleşii ei.

Sau poate exagerez, poate spun prostii. Poate că nu scriitorii sunt aşa, poate că doar eu sunt şi, pentru propria-mi linişte, generalizez. N-o mai fac. Eu cu siguranţă mă simt aşa. De asta, în condiţii normale, n-aş fi apreciat prea mult mesajul: Writing is the only way of life.

În condiţiile date însă, am lăsat deoparte interpretarea de mai sus şi l-am privit, pentru că am şi ţinut neapărat s-o fac, ca pe-un semn. Prima activare a misticismului pe care altcândva poate l-aş fi ironizat. Când a mai apărut şi discuţia cu prietenul scriitor ieşean, o coincidenţă ce-mi confirma mesajul tocmai pe latura cealaltă a lui, a supravieţuirii în noua situaţie cu care mă confruntam, misticismul a căpătat un îndemn în plus.

Faptul că am eşuat, chiar sub presiunea acceptată a acestui îndemn, să-mi continui romanul nu m-a împiedicat, iată, foarte mult. Pentru c-am ajuns aici. În cadrul acestui text, despre care spun sincer că încă n-am prea mult habar cum se va forma pentru a deveni o carte. Căci n-o să ascund nici că-l vreau, într-un final, carte. M-am aşezat în faţa computerului cu gândul că voi scrie pur şi simplu ce-mi vine. Şi-apoi, mi-am amintit că pe Jack Kerouac l-am admirat doar înainte de a-l fi citit propriu-zis. L-am admirat pe vremea când purtam blugi evazaţi şi nu mă simţeam ridicol, pe vremea când înregistrasem pe o casetă Soon I Will Be Gone, al lui Free, de vreo douăzeci de ori la rând şi-l ascultam weekenduri întregi, împreună cu alţi colegi, hipioţi la fel de întârziaţi, în camera noastră studenţească de cămin, pe vremea când vedeam de treisprezece ori într-o săptămână, n-am uitat numărul ăsta, filmul lui Oliver Stone despre The Doors şi-mi ziceam, de fiecare dată, că musai Val Kilmer e reîncarnarea lui Morrison, cu tot absurdul, pe-atunci cumva acceptabil, creat de faptul că existenţele celor doi s-au suprapus pentru o perioadă. Numai pe-atunci îl iubeam pe Kerouac. Fără să fi citit însă ceva scris de el, ci doar diverse chestii despre el. Câţiva ani mai târziu, când mi se năzărea deja c-aş fi şi eu un pic de scriitor, când blugii evazaţi şi jerpeliţi fuseseră de mult aruncaţi, când apucasem să mă mai dumiresc cât de cât cu privire la Kerouac şi la beatnici în general, am învăţat că nu am chiar atât de multe în comun cu acel tip de spirit neîncorsetat de care fusesem aşa de îndrăgostit la sfârşitul adolescenţei. Nici măcar în scris, unde simţeam nevoia de structură, de reguli, de un control prealabil al textelor mele.

Mi-am amintit de Kerouac şi de toate celelalte azi, în timp ce notam cele de până acum cu gândul că o să las pe-aici idei şi cuvinte în totală libertate, o să le scriu aşa cum îmi vin, fără a căuta să le ţin în vreo ordine strictă. Însă mi se întâmplă deseori, pe măsură ce lucrez la un text, ca entuziasmul iniţial să se transforme în îngrijorări. Aşa şi-acum: pe undeva prin paragraful în care afirmam că nu cred în rolul special al scriitorului, în genialitate sau în superioritatea artistului, am simţit că, fără o structură clară, n-o să pot continua prea multă vreme nici ce scriu aici. Şi-am început să mă gândesc la structură.

Întrucât ţin totuşi la, să zic aşa, priza directă a scrierii şi încă-mi propun ca textul să fie unul scris, să mai zic o dată aşa, în timp real, am ajuns la un compromis între dorinţele mele. Şi îl mărturisesc aici: o să tratez cartea asta ca pe-un soi de jurnal, în prima parte a fiecărei notaţii, a fiecărui capitol. În partea a doua, o să vin cu câte o poveste din trecutul meu foarte recent, mai exact din perioada de trei săptămâni petrecută în cea mai mare parte a ei în Cluj. Şi voi lăsa un semn grafic să despartă cele două secţiuni. Iar în aşa-zisul jurnal, o să acopăr perioada cuprinsă între reîntoarcerea mea în Iaşi, după operaţie, şi un moment de prin a doua parte a lunii ianuarie care va veni. Atunci voi afla, în urma unui test numit P.E.T., dacă celulele care-au luat-o razna prin sistemul meu limfatic, alea maligne, numite Reed-Sternberg, au dispărut sau dacă încă-şi fac de cap pe acolo. Pentru mine, indiferent de rezultat, nu în ianuarie va fi punctul: şedinţele de chimioterapie vor continua, urmate foarte probabil de altele de radioterapie. Sper şi, la drept vorbind, nu mă prea îndoiesc că ele vor continua de-acolo doar preventiv, asigurator. Întreaga cură prescrisă e de douăsprezece asemenea administrări de citostatice, câte una la două săptămâni. Voi afla rezultatele P.E.T.-ului însă undeva după a opta şedinţă, adică atunci când se vor fi adunat vreo patru luni de scris aici. Şi-or să-mi fie suficiente, căci ce va fi după nu va mai conta pentru textul ăsta.

Am ţinut să scriu cele de până aici, mai degrabă potrivite unei introduceri decât unei notaţii de jurnal, pentru a nu-mi începe totuşi textul cu descrierea urmărilor primei şedinţe de chimioterapie. Dacă ar fi să mă iau după vesela şi, în fond, simpatica asistentă care mi-a pus perfuziile, nici nu prea ar fi avut vreo relevanţă să vin cu descrierea asta. „E prima?“, m-a întrebat. „Staţi liniştit, în cazul ăsta: n-o să vă fie prea rău. Abia de la a doua încolo încep problemele adevărate.“

Aşa a spus. Dar ştiu că, în felul ei, doamna aceea s-a gândit să mă încurajeze.

*

E momentul să trec însă de explicaţii şi de semnul grafic şi să vin cu o poveste. Măcar din respect pentru Tzvetan Todorov şi pentru regulile naratologiei. O poveste care, inevitabil, merge la începuturi. Nu iarăşi la începuturi teoretizante, ci doar la începuturile bolii cu care mă însoţesc în perioada asta. Căci logica acţiunilor merită, chiar şi într-o scriere despre care nici măcar autorul ei nu prea ştie ce s-ar vrea în fond, un punct de pornire.

Undeva pe la mijlocul lui iunie, anul ăsta, s-au făcut cinci săptămâni de când suportam o durere în gât, jos, în dreapta, aproape de coşul pieptului. Venea şi cu o stare de febră uşoară, care se-năsprea zilnic, spre seară. Nimic neobişnuit în manifestările ei: de mulţi ani, poate zece, prin mai, mă apuca o durere foarte asemănătoare, de fiecare dată durând în jur de trei-patru zile. După care urmau vreo două săptămâni de pauză, alte trei-patru zile de inflamare... Şi tot aşa până prin septembrie, când dispărea pentru aproape opt luni. Zona era cam aceeaşi. În cei zece ani, am tot fost pe la medici pentru a mă lămuri. Am fost diagnosticat, total aiurea, cu oreion. Am stat în concediu medical, total aiurea, trei săptămâni. Apoi alte diagnostice care nu s-au confirmat, căci nici un tratament n-a funcţionat. Nici azi nu-i ştiu cauza. Dar anul ăsta, deşi ca manifestare era cam aceeaşi, durerea s-a prelungit ca durată. După două săptămâni, am început să mă îngrijorez. Nu suficient pentru a merge la medic. Abia după cinci, m-am decis s-o fac totuşi, să merg la un consult. Primul, la chirurgul orelist care mă operase cândva, prin 2011, de trei formaţiuni benigne ce-mi apăruseră pe corzile vocale, banali polipi. Care însă, fiind ocupat, nu m-a putut primi la cabinetul lui, făcându-mi în schimb o programare la Spitalul „Sfântul Spiridon“. M-am prezentat acolo la ora stabilită, doar ca să aflu că, din păcate, profesorul nu e disponibil. Şi am ajuns pe mâna unei rezidente. Care, după un consult ce a durat vag mai mult de douăzeci de secunde, a ajuns la concluzia fermă că sunt răcit, aşa că ar fi bine să iau Biseptol.

— De cinci săptămâni să fiu răcit? am îndrăznit o mirare.

— Eu ce să-ţi fac dacă nu te tratezi? Vii aşa, că te doare, după cinci săptămâni. Ce-ai făcut până acum? Normal că, dacă nu te tratezi, ţine cinci săptămâni sau chiar mai mult.

— Păi, tocmai asta-i problema, că m-am tratat. Chiar cu Biseptol, i-am replicat, fără să mint, căci timp de o săptămână făcusem asta.

— Mai ia înc-o săptămână, a hotărât ea şi mi-a scris o reţetă.

Am ignorat reţeta, evident. În aceeaşi zi mi-am făcut programare la o policlinică privată. Iar la data stabilită, am avut prilejul să cunosc o doctoriţă plăcută, foarte amabilă, foarte îngrijorată, care m-a îmbărbătat:

— Va fi bine, îi dăm noi de capăt.

Şi m-a trimis să fac o ecografie, spunându-mi s-o sun cum primesc rezultatul, fie zi, fie noapte, şi să vin la consult la ea imediat. La un alt spital, de stat, la care lucra în paralel.

Am făcut ecografia. Nici această doctoriţă, la rându-i amabilă, nu a putut să-mi spună cauza durerii. Însă a observat, cu destulă îngrijorare, prezenţa a două formaţiuni pe glanda parotidă, în dreapta – chiar sub ureche adică. Mi-a zis că, în mod normal, n-ar avea cum să mă doară jos de la cele două formaţiuni, dar că oricum nu durerea cu pricina ar trebui să mă preocupe, ci prezenţa acestor tumori.

— Care par totuşi benigne, m-a liniştit, căci eu le văd aici ca fiind clar conturate şi superficiale.

Nu ştiam de ce aceste două caracteristici le asigură benignitatea, dar m-am mulţumit să accept ce mi se dă. A venit însă imediat şi vestea mai puţin bună:

— Oricum ar fi, nu au ce căuta acolo. Trebuie operate. Şi asta cât mai repede. Sunt parţial necrozate, aşa le văd eu, aşa că există riscul unor infecţii. Şi, oricum, chiar dacă n-ar fi aşa, ar trebui operate pentru biopsie, a adăugat pe un ton coborât, în mod clar ca să contracareze cumva efectul cuvântului.

Mi-a explicat apoi că e o zonă grea pentru medici, întrucât e plină de nervi importanţi, iar cea mai mică greşeală poate duce la paralizia definitivă a unei părţi a feţei. În concluzie, trebuia să mă asigur că voi fi operat de cel mai bun medic. I-am spus numele chirurgului care mă operase de polipii pe corzile vocale. Ea şi-a dus mâna spre bărbie, apoi a coborât-o spre piept, vorbindu-mi în acelaşi timp:

— E un medic extraordinar, dar de-aici în jos.

După care mâna i-a revenit sub bărbie şi a început să urce, uşor înclinată spre obrazul drept, până spre ureche, în timp ce vocea m-a asigurat:

— Cel mai potrivit pentru zona asta, încă de departe, e alt medic.

Mi-a spus numele, apoi m-a asigurat:

— E cel mai bun chirurg pe oro-maxilo-facial pe care-l puteţi găsi în toată Moldova. Pe el vi-l recomand. Nu mai ştiu sigur unde-l puteţi găsi acum, nu mai lucrează la Sfântul Spiridon. Ştiu doar că are un cabinet, o să-i găsiţi sigur adresa pe internet.

Am sunat-o, imediat, pe amabila doctoriţă orelistă pentru a-i comunica rezultatele ecografiei. Nu mi-a răspuns. I-am trimis un mesaj, nu mi-a răspuns. I-am mai trimis două mesaje, explicându-i exact situaţia. Mi-a răspuns într-un final. Ceva de genul: „Căutaţi-mă peste două săptămâni la policlinică, abia atunci voi fi din nou acolo!“. Cam aşa. Mi se întâmplă uneori să am problema asta, adică să nu înţeleg în sens real cuvinte precum „imediat“ sau „oricând“, ba nici comunicări desfăşurate precum „va fi bine, îi dăm noi de capăt“. Dar asta trebuie să fie problema mea, nu a altora. Am mai încercat s-o sun pe doctoriţă. Am mai încercat s-o conving să-mi răspundă la mesaje. Nimic. Şi astfel a început căutarea specialistului recomandat de cealaltă doctoriţă, aceea care-mi făcuse ecografia.

De fapt, n-a fost într-atât de dificil, căutarea s-a desfăşurat în cea mai mare parte a ei pe Google şi a durat câteva minute. Mi-a fost uşor să aflu că specialistul pe oro-maxilo-facial lucrează în cadrul unui spital particular ieşean. Apoi, fireşte, am început să cer păreri despre domnia sa printre oamenii din mediul medical pe care-i cunoşteam, am avut chiar norocul să descopăr printre apropiaţii mei doi care i-au fost pacienţi. Concluzia? Era într-adevăr vorba nu doar de cel mai bun medic din Moldova pe chestiunile ce mă interesau, ci aproape sigur din toată ţara. Atât din partea celor din mediul medical, cât şi dinspre foştii lui pacienţi am primit asigurările astea. Ceea ce m-a lăsat cu o singură emoţie, aceea de a fi primit ca pacient de eminentul doctor.

A fost iarăşi simplu, mult mai simplu chiar decât speram: a acceptat o programare în scurtă vreme, aşa încât pe 12 iulie am ajuns la acel spital particular, pentru o discuţie faţă-n faţă cu domnia sa. Îmi amintesc data, pentru că pe 9 ar fi trebuit să plec în concediu, în Bulgaria. Am renunţat însă la sejur, deşi i-am încurcat în felul ăsta pe fratele meu şi pe cumnata mea, care apucaseră deja să-şi facă, la rându-le, cereri de concediu. Au stat acasă, la fel ca noi. Nu puteam risca în nici un fel să-l pierd pe medic, mi se părea esenţial să ajung la el. Şi am descoperit un om extrem de amabil, cu un bun-simţ aproape exagerat. Un om mai atent cu mine decât fusese orice alt medic vreodată: consultaţia a durat mai bine de o oră, poate chiar o oră şi jumătate. Am vorbit despre tot istoricul meu medical. I-am atras atenţia, în special, asupra bolii mele vechi, spondilita anchilopoietică, pe care o am de la douăzeci şi cinci de ani. Era foarte important s-o aduc în discuţie, cum, din păcate pentru fluiditatea poveştii, devine important să explic şi aici, în câteva cuvinte, despre ce e vorba: spondilita e o boală autoimună, deci cronică, deci degenerativă, deci nevindecabilă, care afectează la început coloana vertebrală şi articulaţiile din zona sacro-iliacă, evoluând tot mai mult spre anchiloză. Unii îi mai zic şi boala oamenilor-marionetă, căci afectează în timp toate articulaţiile şi te face să te mişti mecanic, cu mare greutate. Motiv pentru care am şi folosit-o, de altfel, în romanul Matei Brunul, căci marionetele, sau măcar una, joacă un rol însemnat acolo. Provoacă dureri cumplite, la nivelul tuturor articulaţiilor. Până în 2012, vreme de unsprezece ani, am „tratat-o“ după ureche, cu antiinflamatoare, căci şi ea mi-a fost cu greu descoperită. Dar asta e cu totul altă poveste, prea lungă pentru a o mai aduce aici. Am rezistat deci până în 2012 cu Movalis şi apoi Arcoxia, două antiinflamatoare foarte puternice, care-mi reduceau mult suferinţa. Apoi, pentru că durerile n-au mai putut fi temperate, iar după-amiezile şi serile mi se transformaseră în coşmaruri, aşa cum un coşmar deveniseră gesturi simple precum legatul la şireturi sau tragerea şosetelor pe picioare, am avut norocul de a ajunge la un medic reumatolog extraordinar, o doamnă faţă de care aş avea numai cuvinte de laudă. Care, pentru că spondilita mea era în stadiul patru, adică foarte avansat, m-a trecut destul de rapid pe un program naţional de tratament biologic, cel mai performant tratament paliativ actual, cu Humira. Un tratament ce consta în două injecţii pe lună, pe care mi le administram singur, la nivelul abdomenului. Iar viaţa mea s-a schimbat enorm în bine, abia dacă mai simţeam uneori efectele bolii. Numai că aici vine partea importantă, atât pentru povestirea de faţă, cât şi pentru eroul ei principal, adică medicul specialist în oro-maxilo-facial de care-mi legam speranţele: de la bun început, doctoriţa reumatoloagă mi-a atras atenţia şi asupra posibilelor efecte adverse ale tratamentului cu Humira, efecte care interzic medicamentul în multe ţări. Informat corect, eu mi le-am asumat, căci perspectiva eliberării de durerile pe care le aveam la acel moment era mult mai atrăgătoare decât orice spaimă procentuală. Însă ajung la chestiune: unul dintre cele mai notabile astfel de efecte secundare, cu incidenţă destul de mare, era cancerul limfatic. Aşa că, temându-mă cumva de posibilitatea de a mă afla printre cei ghinionişti, i-am atras atenţia specialistului în oro-maxilo-facial asupra acestui aspect în discuţia noastră. Nici nu l-a luat în calcul, aproape că a zâmbit:

— Haideţi să fim serioşi. După datele oferite de tomograf, sunt două adenoame pleomorfe.

Am uitat să scriu că, între timp, făcusem acest tomograf, acest C.T., care confirmase practic ce se văzuse la ecograf. Adenoame pleomorfe deci, adică formaţiuni benigne.

— Nici nu trebuie să vă operaţi, după părerea mea. Vă ţin sub supraveghere şase luni şi, doar în cazul în care se măresc cumva tumorile, deşi nu cred, luăm o decizie. Altfel, ce rost are să vă tai?

— Dar doamna doctor care mi-a făcut ecografia mi-a zis că operaţia e absolut obligatorie, am încercat eu.

— Nu e, a dat din cap eminentul şi prietenosul doctor. E adevărat că sunteţi un pacient care, prin istoric, l-aţi putea pune în dificultate şi pe cel mai bun medic din România. Dar eu zic să aşteptăm şase luni. Doar că vă rog insistent, a subliniat el cuvântul, ca la cel mai mic semn de modificare a tumorilor să luaţi imediat legătura cu mine. Nu putem să ne jucăm cu asta, trebuie să ţinem totul sub un control foarte atent.

— Dar cancer nu poate fi? N-ar fi bine să facem măcar o biopsie? l-am întrebat când am ieşit din spital, căci m-a condus.

— Nu-i necesară, m-a liniştit el. Sunt tumori benigne. Adică nu pot să vă zic asta sută la sută, dar eu aşa cred din ce am văzut. Şi-apoi, să ştiţi că biopsia ar trebui s-o fac cu ajutorul doamnei doctor care v-a făcut ecografia, căci zona e foarte complicată. E o bătaie de cap aproape tot atât de mare ca operaţia, sincer să vă spun. Ce rost are? Aveţi răbdare câteva luni, o jumătate de an, vedem dacă evoluează în vreun fel, pe urmă decidem împreună ce facem.

După care m-a mai rugat o dată, cu aceeaşi subliniere a cuvântului „insistent“, să iau legătura cu el imediat ce am semne sau doar am senzaţia că tumorile s-au mărit, căci ar trebui să ne vedem imediat în cazul ăsta.

A fost cel mai convingător medic pe care l-am întâlnit până atunci în viaţa mea. Repet: a ieşit cu mine din spital, m-a condus spre maşină, a zâmbit, m-a luat după umăr, a vorbit permanent cu „dumneavoastră“, nu cu „tu“, cum fac foarte mulţi, indiferent de vârsta pacientului. Era imposibil să nu-l îndrăgeşti. Şi era imposibil să nu te liniştească asigurările lui.

Dar, când e ca omul să aibă ghinion, are ghinion. Mă refer la eminentul specialist în oro-maxilo-facial, nu la mine. Căci, în următoarele trei săptămâni, cele două adenoame pleomorfe, cum ştiam că am, au început să devină vizibile sub urechea mea. Au crescut extrem de repede – iar la un moment dat mi-a devenit clar că nu am doar „senzaţia“, ci sporirea dimensiunilor lor e cât se poate de evidentă. În numai trei săptămâni. Aşa că am revenit cu un telefon, deşi n-aş fi vrut să-l deranjez pe omul acela atât de amabil. De altfel, m-am abţinut să-l sun cât timp am avut doar „senzaţia“, aşa cum am spus. Chiar dacă el îmi ceruse altceva. Am revenit deci cu un telefon abia după trei săptămâni, în data de 4 august. O reţin şi pe asta pentru că întâmplările ulterioare m-au făcut să caut data în memoria telefonului. A răspuns asistenta lui. Care mi-a comunicat că domnul doctor e ocupat, cerându-mi să revin la o altă oră. Domnul doctor era acolo, lângă asistentă, căci l-am auzit interesându-se cine sunt şi, după ce a aflat, transmiţându-i doamnei cu care vorbeam ce să-mi spună. La ora stabilită, am revenit. Nu mi-a răspuns. Aşa că m-am văzut nevoit să insist cu alte două sau trei apeluri. În fine, i-am auzit vocea blândului, profesionistului medic. I-am explicat ce mi se întâmplă, i-am spus că în mod cert s-au mărit adenoamele. A ezitat puţin. După care:

— Nu am timp acum, reveniţi, vă rog, pe seară.

A avut timp să mă asculte, a avut timp să se gândească, nu a avut timp să facă o programare? Eram nedumerit, surprins şi, recunosc, un pic jignit: nu se prea potrivea în mintea mea imaginea pe care mi-o făcusem în urma întâlnirii noastre cu ceea ce auzeam acum la telefon. Dar sigur că am acceptat să revin pe seară. Şi-am aşteptat seara. Şi-am insistat. Şi am insistat. Iar când insistenţele mele trebuie să fi devenit enervante, mi-a răspuns din nou asistenta, de astă dată cam deranjată, după ton. Mi-a zis sec:

— Domnul doctor pleacă în concediu peste câteva zile, reveniţi după 5 septembrie, când se va întoarce.

Nu mi s-a părut chiar în regulă. Am rugat-o să mă asculte, spunându-i că s-au mărit adenoamele într-un ritm accelerat, în numai trei săptămâni, iar până la data indicată s-ar mai fi adunat încă o lună. Era oare bine să aştept? Nu putea să mă vadă în una din zilele următoare, înainte de a pleca în concediu? Doamna a îndepărtat doar puţin telefonul, mi-am dat seama din cum i se auzea vocea, aşa că am fost capabil să ascult următorul dialog:

— Zice că i s-au mărit tumorile şi că nu prea vrea să aştepte o lună. N-aţi putea să-l vedeţi mâine sau poimâine aici, la cabinet? Nu mai sunt multe programări.

Un strop de tăcere, apoi o voce bărbătească, mai îndepărtată:

— Ei, da, normal, acum şi-a găsit. De ce nu înţelege? De ce insistă? Ştii ce? Zi-i să se ducă la alt medic, că eu nu-l mai pot ajuta cu nimic.

După care vocea feminină a devenit mai puternică în telefon:

— Domnul doctor spune că nu vă mai poate ajuta cu nimic, vă sugerează să căutaţi alt medic. Vă mulţumesc.

Şi a închis. Şi eu am rămas în faţa casei, căci am probleme cu semnalul în interior, aşa că ies pentru convorbirile importante, am rămas aşa, uitându-mă tâmp la telefon, neînţelegând mai nimic din ce s-a întâmplat. După ce, în sfârşit, am început să mă dumiresc cât de cât, am luat legătura, printr-un e-mail, cu spitalul la care lucra doctorul, spunându-le celor de-acolo cum stau lucrurile şi întrebându-i dacă e normal să se întâmple asta, după trei săptămâni în care medicul lor m-a liniştit şi m-a făcut să nu mai caut alţi doctori. Adică aş fi înţeles dacă ar fi refuzat să mă trateze de la bun început, ceea ce m-ar fi făcut să caut alte soluţii, dar după trei săptămâni? După ce eu îmi anulasem concediul, numai ca să nu pierd accesul la un asemenea medic?

În câteva zile, am fost contactat de spital, iar managerul a stabilit o întâlnire. M-am dus acolo, mai mult sperând la nişte scuze şi încercând să mă adaptez la ideea de a o lua de la capăt în căutarea unui doctor. Însă managerul a fost la rândul lui extrem de convingător: m-a rugat să aştept, căci cu siguranţă renumitul specialist în oro-maxilo-facial mă va primi când se va întoarce din concediu; că nu are rost să caut alţi medici, de vreme ce el e cel mai bun; că a avut poate o zi mai proastă, dar e un om minunat şi voi vedea asta. Mai mult, mi-a promis hotărât că pe 6 septembrie voi primi un telefon de la el, personal, şi vom stabili împreună întâlnirea cu doctorul. Din nou impresionant, din nou hotărâtor: urma să aştept data de 6 septembrie, căci n-aveam unde să găsesc un specialist mai bun.

Doar că, de data asta, mi-am luat o măsură de siguranţă. Sau, mai degrabă, am acceptat ca Adela să ia această măsură. Printr-o prietenă a ei din copilărie, Oana, acum medic anestezist în Cluj, puteam să ajung la cei mai buni medici de acolo. Căci, măcar prin faptul că lucra în domeniu, ştia care sunt cei mai buni. Am acceptat deci ca Adela să ia legătura cu vechea ei prietenă. Şi să-mi facă o programare după data de 6 septembrie, în caz că lucrurile n-aveau să meargă bine aici, în Iaşi.

Sigur că a trecut şi ziua de 6 septembrie, fără să mai primesc un telefon din partea spitalului. Pe data de 11, eram deja în Cluj. Pe data de 13, am fost operat de un chirurg care chiar mi s-a părut excepţional, iar despre el voi mai scrie, cu siguranţă, în zilele sau săptămânile următoare. La fel cum voi scrie despre Oana, prietena din copilărie a soţiei mele şi, mai cu seamă, omul nemaipomenit care m-a însoţit în povestea asta a mea, care m-a ajutat enorm şi căruia ştiu deja că n-o să am niciodată prilejul să-i arăt toată recunoştinţa ce i s-ar cuveni.

Deocamdată însă, ca să închei acest prim capitol, o să mai zic că, în Cluj, mi s-a spus că operaţia ar fi trebuit făcută de mult, chiar dacă ar fi fost vorba despre formaţiuni benigne. Tot acolo am aflat că un medic cu cap, mai ales unul căruia i-ai atras atenţia că ar putea fi vorba despre un cancer limfatic apărut în urma unui tratament pe care-l iei, ar fi trebuit să mă sfătuiască să renunţ imediat la respectivul tratament sau măcar să discut cu medicul meu reumatolog despre asta. Nerenunţând la tratamentul respectiv, e foarte probabil ca el să fi contribuit din plin la modificarea accelerată a acelor aşa-zise adenoame pleomorfe, de fapt la creşterea accelerată, cum aveam să aflu, a limfomului. Căci, revin cu explicaţia, în ziua operaţiei nu mai erau doar două formaţiuni, ca în urmă cu două luni, când făcusem ecografia şi tomograful. Ci opt. Iar ganglionii din jur nu erau normali, cum arătase acelaşi C.T., ci erau modificaţi, aşa că au trebuit eliminaţi la rându-le. În numai două luni s-a petrecut transformarea. În cele două luni în care am fost amânat de celebrul chirurg din Iaşi şi de managerul unui spital particular. Are rost să mă mai întreb oare care ar fi fost situaţia mea dacă aş fi mers pe mâna specialistului numărul unu al Moldovei în medicină oro-maxilo-facială şi aş fi aşteptat şase luni, „ca să vedem cum evoluează“?