Traducere publicată cu acordul dlui prof. Dan Olaru, moştenitorul testamentar al traducerilor realizate de Paul Teodorescu

Paul Brunton, The Secret Path

First published in 1934

New editions 1969, 1983, 1994

This edition published in 2003

Copyright © Estate of Paul Brunton 1982

Published in 2003 by Rider, part of the Penguin Random House group of companies

The Author has asserted his right to be identified as the author of the Work.

© 2016 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6344-6

ISBN PDF: 978-973-46-6345-3

ISBN print: 978-973-46-1585-8

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: © iStockphoto.com/Jason Doly (jos), © Juric.P/Depositphotos.com (sus)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

PAUL BRUNTON (1898-1981), jurnalist britanic, a renunţat la carieră pentru a călători şi a-şi însuşi învăţăturile oamenilor sfinţi din diferite regiuni ale globului. Cărţile sale – A Search in Secret India (1935), The Inner Reality (1939), The Hidden Teaching Beyond Yoga (1941) etc. – au avut un rol major în popularizarea gândirii orientale şi a principalilor ei exponenţi în Occident. La Editura Polirom au mai fost traduse volumele India secretă (2013), Un eremit în Himalaya (2013), Egiptul secret (2014) şi Învăţătura secretă de dincolo de yoga (2015).

Pentru Înălţimea Sa Maharajahul din Burdwan

Introducere

Cum să înlătur partea mediocră din mine care se mulţumeşte cu puţin pentru că nu are viziunea sau puterea de a crea mai mult?

Cum să încetez să mai pretind că sunt mai bun decât sunt, ori doar să-mi doresc să fiu mai bun decât sunt, şi chiar să fiu mai bun decât sunt?

Cum să fac, din propria mea voinţă, ceea ce aş vrea să facă Dumnezeu pentru mine? Şi pentru prietenii mei aflaţi în suferinţă? Şi pentru lume în general?

Cum să aflu dacă asemenea lucruri sunt posibile pentru mine? Iar dacă sunt, cum să le înfăptuiesc?

Sugestiile (nu răspunsurile) pe care le dă Cărarea secretă la aceste chestiuni – şi la alte chestiuni de primă importanţă la începutul unui nou mileniu – o fac să fie o carte spirituală clasică. Paul Brunton a scris-o în doar patru săptămâni de inspiraţie neabătută, după câte se pare, la solicitarea marelui înţelept indian Ramana Maharshi. E a doua carte din cele unsprezece pe care le-a publicat în timpul vieţii şi din alte nouăsprezece care au fost extrase din voluminoasele carnete de notiţe pe care le-a lăsat pentru a fi publicate postum.

La vârsta de 35 de ani, acest om care avea să devină un înţelept recunoscut ca atare ştia deja că nici un sistem de exerciţii, reguli sau idei nu era suficient pentru a-l ajuta în misiunea sa. Ştia că elementul cel mai important de care are nevoie căutătorul este unul pe care nu şi-l poate asigura singur. Şi a încercat să ceară – cu succes – în diferite moduri ca Ceva să se arate şi să-l călăuzească.

Cărarea secretă ni le împărtăşeşte pe cele mai sigure. Sunt metode bazate pe practici tradiţionale, adaptate într-un mod verificat de-a lungul a şaptezeci de ani de zeci de mii de bărbaţi şi femei contemporani din diferite clase sociale din întreaga lume.

Şi totuşi, deşi aceste metode au fost bine promovate şi s-a vorbit adesea despre ele, calea despre care vorbesc rămâne secretă. E o cale care se schimbă în funcţie de călător, o cărare pentru o singură persoană, pe care nu poate merge sau despre care nu poate vorbi decât sufletul persoanei respective. Nu devine desuetă şi e întotdeauna un drum al surprizelor şi al descoperirii permanente.

Începe cu ceva aproape de neconceput. Duce la ceva complet inepuizabil.

Fie ca această carte mică să vă ajute să vă găsiţi Calea.

Paul Cash
coeditor al însemnărilor lui Paul Brunton

Capitolul I

Lângă un înţelept din Orient

În urmă cu câţiva ani am făcut o călătorie în ţinuturile din Răsărit, dorind să descopăr ultimele urme ale acelui „Orient mistic” despre care cei mai mulţi dintre noi auzim vorbindu-se adesea, dar pe care puţini ajung să-l descopere. În cursul călătoriilor mele am întâlnit un om extraordinar care mi-a inspirat numaidecât un adânc respect şi căruia i-am consacrat apoi o umilă veneraţie. Căci, cu toate că aparţinea prin tradiţie clasei înţelepţilor din Orient – o clasă aproape dispărută în lumea modernă –, el evita orice consemnare despre viaţa lui şi refuza orice încercare de a i se face publicitate.

Timpul se precipită ca un torent, urlând şi trăgând oameni în cursa sa nestăpânită, înecând în tumultul său gândirile cele mai adânci. Şi cu toate acestea el, înţeleptul, se ţinea deoparte şi, aşezat liniştit pe ţărmul înverzit, contempla acest spectacol gigantic cu surâsul calm al unui Buddha. Lumea ar vrea ca oamenii săi mari să-şi măsoare viaţa cu măsura ei meschină, dar nu s-a inventat încă măsura care să atingă înălţimea lor, căci grandoarea unor astfel de oameni, dacă această denumire le este într-adevăr aplicabilă, nu derivă din ei înşişi, ci din altă sursă. Iar această sursă se prelungeşte departe, în infinit. Ascunzându-se pe ici, pe colo, în diferite locuri secrete din Asia şi Africa, un mic număr de clarvăzători au menţinut tradiţiile unei foarte vechi înţelepciuni. Ei trăiesc ca nişte umbre şi îşi păzesc comoara… neam de spectre, în aparenţă îndepărtaţi de toţi, protejând secretele divine pe care viaţa şi destinul împreună le-au încredinţat lor spre păstrare.

Ceasul întâlnirii noastre a rămas întipărit în memoria mea. L-am întâlnit întâmplător. El a dat la o parte orice formulă banală de prezentare; un moment, ochii săi sibilini s-au adâncit într-ai mei şi a fost de ajuns această singură bătaie a clopotului timpului pentru ca el să judece toată întinderea trecutului meu şi florile luminoase ce începuseră să crească din ea. În acea fiinţă aşezată lângă mine era o mare forţă impersonală care parcurgea etapele vieţii mele cu o privire mult mai lucidă decât aceea pe care aş fi sperat vreodată s-o am. Dormisem în patul parfumat al Afroditei, iar el a ştiut; pusesem geniile gândirii mele să cerceteze adâncurile spiritului meu în căutarea celei mai stranii şi fascinante comori, iar el a văzut şi asta. Simţeam că, dacă aş putea la rândul meu să-l urmez în arcanele misterioase ale gândirii sale, toate necazurile mele ar dispărea, toate resentimentele mele s-ar topi în toleranţă, aş înţelege în sfârşit viaţa şi aş înceta să mai murmur contra ei. Cu toate că înţelepciunea sa nu era evidentă, cu toate că se înconjura de o rezervă aspră, îmi trezea un viu interes. El nu-şi întrerupea tăcerea obişnuită decât pentru a răspunde chestiunilor cu subiect abstract ca natura sufletului, misterul lui Dumnezeu, puterile stranii care zac neîntrebuinţate în mintea omului etc. Dar când i se întâmpla să vorbească mai mult, rămâneam captivat de vocea sa blândă, care mă înlănţuia nemişcat sub lumina tropicală arzătoare sau în razele unui răsărit de lună. Căci vocea sa calmă era plină de autoritate şi inspiraţia strălucea în privirea sa luminoasă. Fiecare frază care ieşea de pe buzele sale părea să conţină un fragment preţios din adevărul esenţial. Teologii unui secol mai rigid predicau doctrina păcatului originar al omului; dar acest Adept predica doctrina bunătăţii originare a omului.

În prezenţa acestui înţelept aveai senzaţia unei absolute siguranţe şi păci lăuntrice. Strălucirea sa spirituală te pătrundea în întregime. Am învăţat să recunosc în persoana sa adevărurile sublime pe care le predica, iar atmosfera de neînchipuită sfinţenie ce-l înconjura mă făcea să mă cufund într-o mută veneraţie. Această personalitate cu adevărat divină nu poate fi descrisă. Aş fi putut să notez cuvintele acestui înţelept, să transcriu discursurile sale, dar elementul cel mai esenţial al comunicărilor sale, parfumul subtil şi discret al spiritualităţii sale emanând din toată fiinţa sa, nu va putea fi niciodată redat. Faptul că ard în faţa imaginii sale puţină tămâie literară nu e decât o infimă parte din tributul pe care i-l datorez.

Nu poţi uita niciodată minunatul său surâs, plin de pacea şi înţelepciunea dobândite prin suferinţă şi experienţă. Nu am cunoscut om cu o putere de înţelegere mai mare; puteai fi sigur că vei auzi de la el cuvinte care-ţi vor lumina puţin calea şi întotdeauna aceste cuvinte confirmau ceea ce-ţi şoptise deja simţirea ta cea mai adâncă.

Cu toate acestea, văzut în repaus, chipul său avea o expresie de adâncă melancolie, dar era o melancolie resemnată şi nu avea acea tristeţe amară şi revoltată pe care o vedem adesea... Se ghicea că, la un moment dat în viaţă, a îndurat o durere de nedescris.

Cuvintele acestui înţelept stau în memoria mea ca tot atâtea lumini. „În rarele întâlniri cu oameni înţelepţi, culeg întotdeauna fructe de aur”, scrie în jurnalul său scriitorul Ralph Waldo Emerson. Cât despre mine, e sigur că am cules coşuri pline în timpul convorbirilor mele cu înţeleptul. Cei mai eminenţi filozofi din Europa sunt departe de a fi de talia sa.

Dar a sosit şi ceasul inevitabilei separări, căci timpul face la nesfârşit înconjurul bătrânului nostru glob. M-am întors în Europa, unde m-am ocupat de unele şi altele şi mă pregăteam să plec încă o dată în Orient în curând. Îmi propuneam nici mai mult, nici mai puţin decât să traversez toată Asia şi această explorare nu ar fi fost decât urmarea vechii mele căutări a ultimilor reprezentanţi ai adevăratei înţelepciuni şi magii orientale. Socoteam să parcurg deşerturile galbene ale Egiptului, să mă opresc la cei mai luminaţi şeici sirieni, să mă amestec cu fachirii de prin satele îndepărtate ale Irakului, care trec de la starea vizibilă la cea invizibilă, să le pun întrebări misticilor sufişti din Persia în moscheile cu bolţi graţioase în formă de bulb şi minarete zvelte, să fiu martorul surprinzătoarelor performanţe ale yoghinilor magicieni în umbra violetă a templelor hinduse, să vorbesc cu lama făcători de minuni din Nepal şi de la frontiera tibetană, să stau în mănăstirile budiste din Birmania şi Ceylon, să mă angajez în convorbiri telepatice cu filozofii centenari din hinterlandul chinez şi din deşertul Gobi.

Bagajele mele erau aproape gata, eram pe punctul de a pleca şi puneam în ordine ultimele hârtii. Mi-am întors faţa de la străzile aglomerate ale marelui oraş în care locuiam.

„Londra e un adăpost pentru orice pasăre”, a scris subtilul Disraeli. Dar eu sunt o pasăre de modă veche, căci iubesc Londra liniştită din secolul al XVIII-lea şi vechile ei scuaruri împrejmuite cu garduri – ele sunt pentru mine ca nişte prieteni bine-veniţi în deşertul modernităţii zgomotoase. Rătăcind noaptea pe lângă aceste plăcute scuaruri cu gazon văd fantome dintr-un secol apus, îmbrăcate în haine de satin şi pantaloni până la genunchi. Nu-mi place Londra cu nenumărate automobile şi oameni grăbiţi. Îndrăgesc Londra din jurul largii Tamise – locuri ca Rotherhithe şi Wapping. Acolo, hoinărind printre debarcaderele părăsite şi pitoreştile cheiuri pline de muşchi, unde plutesc mirosuri marine, mă uit cum se duc şi vin vapoare cu înfăţişare romantică. Prefer să privesc o barjă mare bătută de vânturi cum coboară liniştită pe Tamisa, decât să privesc camioanele vopsite în culori stridente trecând pe străzi cu un zgomot nimicitor pentru nervi.

În această zi însemnată de destin, am evadat câteva ore la ţară, printre câţiva pomi ce îmi sunt prieteni. După ce am străbătut coline argiloase, cărări întortocheate şi păduri liniştite de fagi, mi-am găsit pomii. Curând ochii mi s-au închis pe jumătate; zgomotele stridente şi confuze ale oraşului suprapopulat dispăruseră; eram într-un repaus aproape extatic. După un moment, un vechi obicei a revenit. Am scos din buzunar un carnet de notiţe cam uzat şi am rămas în aşteptare. Aşezat în iarba deasă şi proaspătă cu condeiul în mână şi carnetul pe genunchi, încercam să captez gândurile delicate şi impresiile plăcute care plutesc în inimă când totul e liniştit. În această linişte rurală, în această singurătate m-am simţit de multe ori mai în largul meu decât în orice salon de la oraş şi în tovărăşia fagilor argintaţi am avut adesea senzaţia unei prezenţe mai frumoase şi mai sincere decât în tovărăşia multor oameni.

Era în timpul sezonului călduţ de toamnă şi în jurul meu zăceau o sumedenie de frunze verzi şi aurii, care cad şi mor când anul este pe sfârşite. Soarele după-amiezii inunda toată făptura cu lumina sa. Ceasurile treceau unul după altul, auzeam bâzâitul insectelor care se apropiau, apoi se pierdeau în depărtare, dar condeiul rămânea nemişcat între degetele mele. Pe ţărmul liniştit al spiritului aşteptam sosirea stărilor de exaltare ale căror corpuri fragile sunt asemenea pânzelor de păianjen. Sunt atât de subtile, încât, dacă nu le prinzi cu îndemânare, aspra atingere a limbajului omenesc le face să dispară, şi sunt atât de timide, încât uneori trebuie să aştepţi mult ca una dintre ele să ajungă în plasă. Dar când se adună mai multe, răsplata sufletului e mare.

În acest element spiritual se deschid cele mai suave speranţe ale omului, aşteptând, ca atâtea flori încă neculese, mâinile delicate care să le culeagă pentru umanitatea oarbă. Aceste stări de exaltare sunt instrumente preţioase dăruite celui care scrie. În asemenea momente sacre, el atinge infinitul. Frazele par a se forma în eter, nici el nu ştie cum; se desprind din cer şi coboară în lumea noastră sublunară, pentru a-i alimenta condeiul. Trebuie să se lase în voia acestor stări misterioase, nu să le opună rezistenţă. Numai aşa devine demn de a fi un mediator între zeii nemuritori şi omul fragil şi fără ţinere de minte.

În acea zi mi s-a părut totuşi că am aşteptat degeaba şi, închizând carnetul, am pus condeiul în buzunar. În curând strania lumină crepusculară trebuia să acopere faţa timpului şi picioarele delicate ale nopţii trebuiau să alunece în palatul zilei. M-am ridicat de pe trunchiul căzut unde visasem şi meditasem fără nici un rezultat ca să iau calea spre marele oraş, cu pas liniştit şi cam pe dibuite peste câmpul întunecat şi prin pădurea în care frunzele uscate formau un covor de aur întunecat.

În loc de acestea, în mod straniu, totul s-a oprit. Un văl a căzut dinaintea ochilor mei, împiedicându-mă să văd lumea materială care mă înconjura. Sângele zeilor a ţâşnit în venele mele, alungând sângele meu lent, în timp ce o puternică lumină galbenă părea să-mi lumineze inima. Am simţit că o mână mi-a atins umărul şi, ridicând capul, am văzut un chip plin de blândeţe care se apleca spre mine.

Cel pe care îl cunoscusem în India, înţeleptul din Orient, îmi apăru în faţă, cu chipul grav şi bărbos atât de clar şi de uşor de recunoscut, de parcă ar fi fost aievea. Cu siguranţă venise la mine cu un pas liniştit ca roua dimineţii. L-am salutat şi mi-am exprimat veneraţia, dând umilă ascultare inimii mele. Ochii săi stranii aveau o expresie de reproş.

El a rostit cu blândeţe: „Fiul meu, nu faci bine. Ai uitat compătimirea? Te pregăteşti să pleci în călătorie din dorinţa de a-ţi îmbogăţi tezaurul cunoştinţelor, când atâţia sunt lipsiţi chiar şi de firimiturile înţelepciunii? Ai vrea să te împărtăşeşti cu Fiinţele Divine, când există încă oameni care, însetaţi să-l vadă pe Dumnezeu, nu găsesc în faţa lor decât impasibila barieră a cerului, când mai sunt încă suflete care îşi trimit rugăciunile către un neant de unde nu primesc nici un răspuns? Opreşte-ţi paşii dacă trebuie şi nu uita durerea fraţilor tăi! Nu pleca în ţara palmierilor mai înainte de a cântări bine vorbele mele. Pacea să fie cu tine!”.

Apoi, fără să mai adauge vreun cuvânt, dispăru din faţa mea la fel de tăcut şi de misterios cum apăruse.

*

Când mi-am revenit, abia mai vedeam copacii, căci se întunecase; lumina zilei făcuse loc stelelor care se aprindeau pe cer. Primele raze ale lunii aruncau o lumină slabă pe trunchiul culcat la pământ. Abia dacă vedeam în jur.

M-am ridicat şi am pornit pe drumul de întoarcere. Pe când călcam pe iarbă, bastonul îmi tremura în mână, căci gândurile mele se concentrau la augusta dojană a înţeleptului şi am înţeles dintr-odată că dojana era absolut dreaptă. Nu mă gândisem decât la mine. Urmasem lumina stelei Adevărului, steaua care mă atrăgea cel mai mult de pe întregul firmament, dar o urmasem doar pentru mine însumi.

Părăsind visările mele şi peisajul rural, m-am întors în oraş şi am regăsit cu inima cam îngreunată străzile învăluite de întunericul nopţii. Aici milioane de fiinţe trăiau sub constrângerea regulilor societăţii, culcându-se la comanda unui ceasornic şi deşteptându-se la semnalul unei sonerii zgomotoase.

Da, luasem masa singur, delectându-mă cu adevărurile divine care nu mor niciodată. Propriul meu suflet nu avea să fie mai sărac şi mai uscat dacă i-aş fi dispreţuit pe cei flămânzi după aceste adevăruri, pe care le smulsesem tăcerii în aparenţă de nepătruns a cerurilor?

Poţi să te bucuri singur de aceste adevăruri dobândite? Există şi alţi oameni în lume, iar dintre ei unii ar primi bucuroşi ideile pe care le-aş putea împărtăşi.

Oamenii de acţiune au puţină simpatie pentru cel care stă deoparte şi îşi păstrează sufletul liber pentru a putea contempla viziunile la care ei nu iau parte. Şi au dreptate. Noi, clarvăzătorii şi misticii, trebuie să stoarcem şi ultima picătură din izvorul viziunilor spirituale, dar cu asta începe datoria noastră – strictă şi severă – de a oferi această băutură puţin familiară primului trecător destul de însetat ca s-o accepte. Nu numai pentru noi, ci pentru toţi îşi aruncă Neptun tridentul magic în adâncurile sufletului şi ne face să vedem imaginile încântătoare ce se ascund acolo.

Dacă privilegiul de a sta la picioarele zeilor uitaţi, dar totuşi nu mai puţin puternici este cu adevărat mare, efortul de a transmite mesajele lor oamenilor nepăsători şi suferinzi este de asemenea foarte mare şi nobil. Fără îndoială, nu există om cu sufletul plin de atâta urâciune încât raza unei frumuseţi ascunse să nu-l emoţioneze din timp în timp, făcându-l să ridice capul către stele, şi care să nu-şi pună întrebări asupra înţelesului tuturor acestor lucruri sau să nu fie cuprins de mirare în faţa neîncetatei armonii a sferelor.

„Nu uita durerea fraţilor tăi”, spusese straniul meu vizitator.

Ce trebuia să fac? Nu puteam să rămân prea mult în Occident şi să neglijez expediţia transasiatică, pe care puterea destinului şi înclinaţia mea mi-o înlesniseră. Cum puteam ca, de dragul fraţilor mei, să îmbrac hainele profetului şi să mă duc să răspândesc ceea ce învăţasem să privesc ca pe un adevăr?

Răspunsul a venit limpede şi clar, sub forma unei idei evidente. Aveam să scriu câteva dintre lucrurile pe care le-am învăţat de la viaţă şi să las această lucrare înainte de a pleca. Nu puteam decât să deştept atenţia oamenilor prezentându-le câteva gânduri care pe mine m-au ajutat şi apoi să plec, lăsându-le pe acestea din urmă să-şi îndeplinească misiunea. Nu puteam să mă fac avocatul acestor idei. Cine le va primi spontan va fi cu siguranţă ajutat, cine le va da deoparte poate îşi va găsi în altă parte hrana spirituală. Dacă povestea mea ar cădea în mâinile unui cititor aflat într-un ceas greu al existenţei sale, cine ştie cât de departe l-ar putea călăuzi spre Binele Veşnic? Voi încerca să pun în această carte o înţelepciune pe care am plătit-o scump. Vor fi multe pasaje care vor cuprinde esenţa unor zile petrecute în durere şi multe fraze vor ieşi din condeiul meu încă plin de lacrimile pe care le-au vărsat odată ochii mei. Scriu toate acestea din dorinţa ca paginile mele să le aducă linişte şi consolare celor aflaţi în durere, pentru a le arăta că omul are în el însuşi rezerve de forţă preţioase şi nebănuite graţie cărora poate să înfrunte şi să biruiască asprele încercări din care puţini scapă. Dar această carte nu ar trebui totuşi să fie lipsită de bucurie. De aceea în ea se va auzi ecoul întârziat al multor ceasuri fericite trăite într-o pace sublimă, se va vorbi nu pe ocolite, ci deschis despre bucuria extatică simţită în unele stări divine accesibile omului. Nu va putea fi şi nu va fi o carte fără bucurie. Florile pot să-şi piardă petalele una câte una, luna creşte şi descreşte, chiar şi cântecul pur al ciocârliei încetează într-o zi. Dar am descoperit un tărâm cu flori neobişnuite, care nu se veştejesc niciodată, unde lumina cerului nu scade, unde tot lucrul cântă o muzică nemuritoare care n-a încetat niciodată de la începutul timpurilor.

Aşa au luat naştere paginile care urmează. Dacă ele par să fie o colecţie de gânduri disparate, destul de puţin legate între ele, îi cer cititorului să fie iertător şi indulgent, căci adun pe hârtie gânduri amestecate, care sunt întotdeauna risipite şi vin doar în frânturi. Rămân încurcat în faţa uşurinţei discursului altor oameni, ale căror secvenţe se succedă fără piedici şi fără lacune. Acest mers inegal şi zdruncinat al discursului meu mi-l explic prin înclinaţia instinctivă a minţii mele de a intra mai degrabă în stare de repaus decât în stare de activitate. De câte ori iau condeiul e un război în mine, căci condeiul a acceptat limitările care-i sunt înăscute şi nu aspiră la o tehnică mai bună.

Se va observa că în aceste pagini este foarte puţină argumentare, dar sunt foarte multe lucruri care o provoacă. Înţelesul va fi limpede pentru cei care au pătruns misterul acestor cuvinte ale lui Hristos: „Dacă nu deveniţi asemeni pruncilor, nu veţi intra în împărăţia cerurilor”, dar va fi greu de sesizat pentru intelectuali, spiritele extrem de subtile şi egocentrici. Căci inteligenţa nu e decât o maşină: e un foarte bun servitor, dar un foarte prost stăpân.

Suntem gata să criticăm ceea ce nu înţelegem. Dacă în această carte ceva pare greu de înţeles sau obscur la o privire superficială, l-aş sfătui pe cititor să reflecteze până când va descoperi sensul.

Dacă l-aş putea stimula să-şi găsească gândirea veritabilă, i-aş face un mai bun serviciu decât dacă i-aş înşira învăţăminte. Epoca noastră citeşte pentru a-şi omorî timpul. Dar câţiva înţelepţi citesc pentru a face timpul viu. Sper ca acest volum să le cadă în mână.

Lupta pentru a-mi apăra ideile nu-mi surâde deloc, iar agitaţia este pentru mine o tortură. Aş fi mai degrabă cel care stimulează, făcându-i pe alţii nu să adere la un cult oarecare, ci să gândească singuri şi mai adânc decât oamenii obişnuiţi ai timpurilor noastre.

Numai gândindu-ne noi înşine la un lucru ajungem să-l înţelegem mai bine. Nu pot spera să vă transmit ceea ce am înţeles eu, dar sper să deştept în voi facultatea care vă va da această înţelegere. De aceea aceste rânduri nu formulează un sistem pe care voi ar trebui să-l primiţi integral ca un act de credinţă. Ele urmăresc să sugereze şi încearcă să vă facă să gândiţi singuri. Vă dau nişte nuci greu de spart, sub forma unor chestiuni mai puţin obişnuite. Puteţi să creaţi un nou sistem de idei meditând asupra celor scrise aici; va fi sistemul vostru propriu, nu al altcuiva. Asemenea gânduri ar putea să vă sperie la început, dar în cele din urmă v-ar putea stimula. Nu ştiu.

Nu am scris această carte pentru omul care a închis deja obloanele spiritului sau şi le-a fixat cu îngrijire, pentru ca dâra de lumină a unor idei noi să nu ajungă până la el şi să-i tulbure somnolenţa. Scriu pentru cei câţiva care, în mijlocul haosului modern al doctrinelor tulburătoare, au pus piciorul pe terenul încercărilor, pentru că nu văd un loc mai sigur.

*

Cei care vor căuta în această lucrare multe fapte nu le vor găsi; mii de alte cărţi le vor da faptele pe care le doresc; mai mult, vor putea totdeauna să consulte voluminoasa Carte a Vieţii şi să verifice fiecare dintre afirmaţiile mele. Scopul meu a fost să redau sufletul din toate aceste fapte; am încercat să rezum în fraze fugare ceea ce trăieşte îndărătul a sute de mii de fapte, evenimente şi experienţe.

Dat fiind că mulţi ani mi-am supus sufletul filozofic unui efort chinuitor până am ajuns să găsesc adevărul, nu sunt în stare să ascult platitudini convenţionale şi nici să le scriu. Cu toate acestea, nu e în fond nimic nou în gândirea esenţială din aceste pagini, dar nu contează prea mult dacă aceste idei sunt noi sau scoase din uitare, ci dacă sunt idei ADEVĂRATE. În Evul Mediu oameni ca Thomas à Kempis şi Jakob Böhme au expus deja aceleaşi idei, însă sub o formă care pe mine nu mă atrage şi care îi va atrage şi mai puţin pe contemporanii mei. Bineînţeles, ei scriau bazându-se pe o experienţă adevărată pe care orice om din secolul XX – dacă vrea – o poate face la rândul său. Cei ce judecă această experienţă ca fiind de neconceput sau cel puţin ilogică ar face bine să facă cercetări înainte să tragă asemenea concluzii. Cât despre mine, ştiu că am încercat să fac această dificilă explorare a Vieţii într-un spirit ştiinţific şi cu toate acestea respectuos, să o abordez cu o dragoste de Adevăr nepărtinitoare, şi nu cu scopul de a aproba sau respinge anumite teorii. Faptul că în această carte tratez serios stările de conştiinţă puţin cunoscute li se va părea multora o superstiţie, dar după mine este o adevărată ştiinţă. Cei care pot să o vadă în această lumină îşi vor vedea credinţa răsplătită în timp printr-o cunoaştere de un ordin superior.

Păstrez convingerea senină şi nezdruncinată că pot preda teza mea oricui doreşte, însă numai dacă este dispus să treacă prin aceleaşi experienţe psihologice ca şi mine. Ideile despre care vorbesc astăzi nu mi-au venit în urma unor lungi raţionamente, ci în urma unei experienţe îndelungate. De aceea, cine doreşte să le înţeleagă bine trebuie să fie dispus să aibă aceleaşi experienţe, şi rezultatul nu se va lăsa aşteptat dacă în cercetarea adevărului e la fel de bun ca în celelalte treburi ale sale, mai pământeşti.

Prin urmare, dacă eu consider că viaţa spirituală nu este mai puţin substanţială decât viaţa materială, tot astfel se va putea convinge fiecare cititor al acestei cărţi. Nu am vreun privilegiu special pe care alţii nu-l au; nu mă pot lăuda cu nici un dar magic care să nu fi fost obţinut printr-un efort continuu. Ceea ce am descoperit în adâncul meu este exact ceea ce oricine altcineva, chiar cel mai dur gangster din Chicago, ar putea să descopere înlăuntrul său.

Dacă tonul cărţii mele este câteodată plin de vervă şi chiar aprins, e pentru că ea este o transcriere a vieţii, nu o culegere de teorii academice formate în liniştea mănăstirii de la Cambridge. Nu poţi fi un bun filozof dacă nu scrii cu răceală, de parcă nu te-ar interesa subiectul? Scrisul filozofului trebuie să fie anemic şi fără culoare, autorul trebuie să îndepărteze cu grijă orice emoţie pentru ca textul să poată fi citit în siguranţă?

Critica nu va putea să respingă această lucrare, căci ea se bazează nu pe judecata mea de om, ci pe adevăruri veşnice tot atât de vechi ca bolta înstelată care ne întâmpină privirea noaptea, adevăruri înrădăcinate atât în natură, cât şi în om. Ele sunt acolo, dar trebuie aduse la lumină.

Cartea mea nu este decât o voce care strigă în deşertul acestei lumi greu încercate. Mai sunt şi altele, în multe alte ţări. Mesajul ei este simplu şi cu toate acestea subtil.

Este o săgeată literară aruncată puţin la întâmplare, condusă totuşi de o mână mai puternică decât a mea. Destinul, nevoile numeroşilor mei corespondenţi şi dorinţa expresă a acestui înţelept din Orient, care este unul dintre conducătorii mei spirituali, toate acestea au conspirat pentru a-mi impune această carte. Ea îşi va găsi drumul către oameni care au grija Adevărului şi le va fi, poate, de ajutor.

*

M-am străduit să redau o voce care pare încă mută la cea mai mare parte dintre oameni; sper ca aceste pagini să aibă o oarecare valoare pentru ei. Faptul că milioane de oameni din jurul meu sunt preocupaţi de chestiuni de alt ordin mă împinge să le reamintesc că ei şi activitatea lor vor dispărea curând de pe glob, dar că înaintea lor este un drum deschis care conduce la tainicele comori ale vieţii veşnice.

Mulţi mă vor încadra în categoria visătorilor pe cale de dispariţie care cred în sublima grandoare a omului. Nu vor greşi, dar i-aş ruga să realizeze că au puterea de a face din visul meu realitatea lor. Calea pe care am urmat-o este, poate, în afara drumurilor bătute, dar nu e aşa de îndepărtată încât alţii să nu o poată urma. Dacă un secol nesocotit ne numeşte un grup de simpli visători, noi cel puţin avem consolarea de a şti că visăm în timp ce ei dorm teribilul somn al inconştienţei spirituale.

Alţii vor întreba: „Această Lumină poate fi urmată în mijlocul durerilor şi suferinţelor din prezent?”. Acelora le voi răspunde: „Timpul nostru este tocmai acela în care valoarea sa divină se afirmă mai limpede”.

Unele adevăruri esenţiale despre viaţă, unele principii fundamentale inalterabile care o guvernează au fost cunoscute de înţelepţi din toate timpurile, din Antichitatea îndepărtată până în zilele noastre. Există un leac pentru toţi. Nici un om nu este atât de doborât şi de afectat de greutăţile bolii, sărăciei şi nefericirii încât să nu poată găsi o ieşire, un mijloc de a ocoli greutăţile sau, la urma urmei, de a le suporta. Astfel este şi trebuie să fie astfel, căci toţi oamenii există înăuntrul Spiritului Universal, care a făcut lumea noastră să existe – un spirit mereu binevoitor, cu o adâncă înţelepciune şi o pace eternă. Există atâtea lucruri urâte în viaţa din jurul nostru care, aparent, contrazic această afirmaţie, dar cine doreşte să facă efortul de a-şi dezvolta clarvederea lăuntrică va descoperi că, în ciuda aparenţelor, ea este adevărată. Cel mai mic rezultat al efortului perseverent în direcţia arătată de carte va fi pacea lăuntrică, prin care el se va distinge de cei din jurul său ca un om cu un echilibru de invidiat. Iar după ce va găsi această pace, alţii vor veni la el, tineri şi bătrâni, întrebându-l despre acest secret care pare că lor le-a scăpat. Şi la rândul său el le va arăta Drumul.