Filip Florian

Toate bufniţele

roman

POLIROM
2012

Copyright © 2012 Toate bufniţele de Filip Florian

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3256-0

ISBN PDF: 978-973-46-3257-7

ISBN print: 978-973-46-3236-7

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: ilustraţie de Luca Florian

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Lui Ernest, prietenul meu

Ţine minte ce-ţi spun, Milton, cea mai frumoasă însuşire a omului e memoria. Pricepi?

Bohumil Hrabal, Cireşele din Praga

I

Mai întîi, după Anul Nou, norocul a picat din cer. Cu adevărat. Trei zile a nins în neştire, pînă cînd strada şi gardurile au dispărut, maşinile au ajuns un fel de balene albe, adormite, iar casele au fost îngropate pe jumătate. Niciodată n-am săpat un tunel mai lung ca atunci, în toiul viscolului. Am început pe la prînz, grăbit, cam la douăzeci de minute după ce mama, înfofolită ca la pol, îmi arătase lopata de lîngă uşă şi mă pusese să fac drum către magazie. Poate pleca la castel, poate la una din femeile alea sclifosite pe care le durea capul, s-a îndepărtat încet, fulgii îi năpădeau paltonul, se tot uita în spate şi încerca să desluşească dacă muncesc, era mică, tare mică, mergea legănat, ca un pinguin pe banchiza întinsă, apoi nu s-a mai zărit. Oricum, n-am renunţat la lopată imediat, cînd mama s-a pierdut printre nămeţi, ci abia cînd am aranjat lucrurile cu fata din casa de alături. Purta o pufoaică roşie, îşi ţinea obrajii între palme şi coatele rezemate de balustrada balconului, m-a strigat fără nume, băiatu’, băiatu’, şi m-a întrebat de ce sînt aşa de fraier şi nu mă apuc de un tunel. Recunosc că am tăcut, am slăbit nodul fularului, n-am atacat-o cu bulgări de teamă să nu sparg iarăşi vreun geam, am fost gata să trîntesc o măgărie şi, deodată, înainte să deschid gura, chiar înainte, mi s-a părut că şuviţele care-i ieşeau de sub căciulă semănau cu smocurile cîrlionţate din blana lui Zuri. O văzusem des în ultima săptămînă, în vacanţă, de cînd stătea în gazdă la Bugiulescu, însă nu se mai întîmplase să fie singură şi nici n-o privisem atent. Înăltuţă, cu nas puţin cîrn, îmi vorbea de sus, doar locuia la mansardă, unde vîntul stîrnea vîrtejuri pe acoperiş. Mi-a propus să construim tunelul împreună, unul dintr-o parte, unul din cealaltă, fiecare cu bucata lui, fără sfaturi, fără ajutor, fără pauze, am răspuns că nu sînt cîrtiţă sau rîmă, că nu sînt şopîrlă, a rîs şi a spus că e obligatoriu să nu scoatem nici un cuvînt pînă nu ne întîlnim la mijloc, să fim muţi, m-am sprijinit în coada lopeţii, am încercat să iau o figură rea, s-o sperii, ea n-a mai rîs, nu s-a speriat, s-a răsucit înspre cameră şi-a zis: şi eu care vroiam să-ţi dau ceva nemaipomenit… Cît de încins eram, am simţit broboane reci pe frunte, am rugat-o să coboare, îmi auzeam vocea şi nu-mi venea să cred ce aud, îi ceream să nu se supere, să hotărască ea de unde trebuie să pornim, iar cînd a apărut pe trepte cu un făraş de tablă, frigul şi căldura s-au domolit. Şi-a ales un loc adăpostit, m-a dirijat cinci, şase metri mai la vale, lîngă un corcoduş, şi, chiar dacă pufoaica ei roşie şi treningul meu gri nu aduceau cu uniformele de camuflaj, mi-am amintit o scenă dintr-un film, cu doi soldaţi în iarna norvegiană, care se înţelegeau prin semne, pregătind explozia unui pod. Am fugit în bucătărie, am căutat mistria ruginită cu care scoteam cenuşa din sobe, m-am întors cu ea ridicată deasupra capului, ca o armă, m-am lăsat pe vine şi am trasat un semicerc alungit, am izbit de cîteva ori în interiorul lui, în crusta îngheţată, am rupt calupuri mari, cît mai mari, şi le-am aruncat unde s-a nimerit. După ce intrarea s-a conturat limpede, am lovit mai departe, am trecut la straturi noi, zăpada nu era pufoasă sau afînată, ci tasată bine, am reuşit o vreme să-mi păstrez poziţia şi gesturile neschimbate, dar curînd a fost nevoie să mă aşez în genunchi, fiindcă adîncitura luase forma unui bîrlog şi nu-mi îngăduia să lucrez altfel. Încet-încet, cum eram atent să nu se surpe tavanul boltit, mai scund de-un metru, gaura m-a înghiţit cu totul, lumina a pălit, o linişte ciudată îmi ţiuia în urechi, parcă nici nu era linişte, mă gîndeam la darul fetei, putea fi un ursuleţ de pluş, un breloc, o napolitană, un bumerang, o revistă, orice. M-am gîndit şi la mama, la grija ei să fie curăţat drumul către şopronul cu lemne şi la felul în care mă cercetase prin ninsoare, m-am ferit de presupuneri, nu-mi păsa ce va fi cînd se va întoarce acasă, tăiam întruna felii de zăpadă, le trăgeam pe lîngă corp, pe laterale, le împingeam cu tălpile, iar cînd se strîngea o grămadă serioasă în urma mea, o căram afară, ca să nu mă zidesc de unul singur înăuntru. La un moment dat, am nimerit peste ceva tare, am bănuit că e un bolovan, n-am izbutit să-l clintesc, am scobit în jur şi i-am dezvelit o muchie rotunjită, ca la pietrele de rîu, s-a urnit greu şi, cu chiu, cu vai, a ieşit. Era un os, ditamai osul, un ciolan care supravieţuise de prin fierturi. Întins pe burtă, cu mănuşile mustind de apă, am fost sigur că îl ascunsese Zuri, la Crăciun, cînd mîncase pe săturate şi nu-i mai ardea să roadă nimic. Cît m-am oprit, am descoperit însă că nu numai mănuşile erau ude fleaşcă, ci eu tot, de parcă aş fi stat în ploaie sau la baia de aburi, indiferent la ceasuri şi la timp. Transpirasem ca un cal de povară, hainele se boţiseră şi atîrnau cîteva kilograme, în bocanci se întinsese o clipoceală călduţă şi, pe deasupra, îmi era imposibil să ghicesc dacă trecuse un sfert de oră sau de zece ori mai mult. Am ştiut care e gustul oboselii după moleşeala din braţe şi din pulpe, nu era un gust amar, aşa că am continuat mişcările mecanice, de maşinărie care se poticneşte, tremură, dar nu-şi pierde suflul deloc. Galeria depăşise deja patru metri, eram curios cît măsura în partea fetei şi cît ne mai desparte, trăgeam cu urechea la orice zgomot, îmi tot venea în minte chipul ei, prima imagine, cu ochii negri în calea fulgilor, cu sprîncenele un pic arcuite, cu bărbia în podul palmelor, ca un pui de mîţă rebegit. Mi-am închipuit că fără căciula de lînă, croşetată, buclele brunete i-ar fi cuprins umerii şi curînd s-ar fi albit. Dintr-odată, cu un soi de teamă, am sperat că gîndurile îmi umblaseră anapoda, cînd cadoul, de fapt, n-avea să fie o insignă, un maimuţoi, o casetă cu muzică, o şapcă sau un titirez. Visam la ceva mai dulce, la o mîngîiere sau la un pupat, şi mi s-a părut că, de aproape, de foarte aproape, se strecoară sunete vagi. Am abandonat mistria, am început să rîcîi cu degetele nerăbdător, uneori încetam şi ascultam cu toate simţurile, ca şi cum mi-ar fi apărut timpane în pleoape, în nări şi în pomeţi. În clipa în care s-a prăbuşit şi ultima bucată de zăpadă, cînd tunelul s-a deschis de la un capăt la altul şi bezna s-a risipit, am vrut să ţip, fiindcă se terminase cu tăcerea, dar am rămas cu ţipătul în gît. Din faţă s-a năpustit Zuri, cîinele, care mă lingea ca nebunul şi scheuna fericit. L-am gonit şi, tîrîndu-mă pe coate, am socotit că săpasem cam şapte optimi. Fata era sus, în balcon, de unde mi-a trimis o bezea. Nici măcar nu şi-a lipit degetele de buze. Doar s-a prefăcut.

Pe urmă, în ajunul Bobotezei, norocul s-a ivit din pămînt. S-a întîmplat seara, în pădure, deasupra captării de apă, cînd un brad uriaş a fost smuls din rădăcini. Geamătul copacului şi izbitura m-au făcut să sar de pe podea, să ridic perdeaua şi să mă uit în întuneric, dar n-am zărit nimic, deşi ninsoarea se oprise de mult şi cerul era plin de stele. Nici la fereastră, cînd micşoram ochii şi îi măream, încercînd să văd ca o bufniţă, nici la gura sobei, cît am stat turceşte şi am copt cartofi în jar, şi nici mai tîrziu, în pat, cînd încercam să adorm şi să scap de sforăitul lui tata, nu mi-am imaginat că norocul ar putea ţîşni din pămînt, brusc, ca să fie bun cu mine. Înaintea somnului, îmi erau clare puţine lucruri: gerul cumplit de afară, şuieratul vîntului, fumul care se întorcea pe horn şi se răspîndea în odaie, frigul nesuferit de sub plapumă şi faptul că tata băuse zdravăn şi se culcase în bucătărie, dincolo de peretele din stînga mea. Dimineaţa am priceput şi restul, pas cu pas, după ce am rupt un colţ de pîine şi am tăiat două felii de brînză. Eram singur acasă, ca mai totdeauna de cînd fratele meu fusese luat în armată, muşcam din pîine fără tragere de inimă, abia mă trezeam, mi-am turnat şi o cană cu lapte, priveam norii care goneau peste vale, am dibuit o gaiţă zburlită sub streaşina vecinilor, apoi l-am descoperit pe Bugiulescu lîngă felinarul din stradă, cu capul gol, stivuind zăpada într-o movilă înaltă. Familia de la mansardă plecase, aşa că, dacă tot n-o învăţasem minte pe fata brunetă, ar fi fost uşor să-l ţintesc pe el, chiar în pata roşcată de pe chelie. N-am aruncat însă nici cu bulgări, nici cu ouăle fierte pe care mama le lăsase într-o ulcică. Din o sută de motive. Am aţîţat focul, am deschis radioul şi am dat peste ştiri, l-am închis iute, m-am apucat să caut puloverul cu flori de colţ tricotate pe piept şi, pînă să-l găsesc, cineva a ciocănit la uşă. Era Sandu, cu fesul în dungi îndesat peste urechi, cu o acadea cu băţ alb, ca să pară că are în colţul gurii o ţigară. N-a vrut să intre şi, cît m-am îmbrăcat şi mi-am pus bocancii, a pierdut vremea cu Zuri şi cu Lola, căţeaua lui, care se înghesuiau la smotoceli. Gerul nu se înmuiase deloc, doar era Boboteaza, iar de aici i s-a năzărit, cred, după ce a supt acadeaua, să imite gesturile fumatului. Ţinea băţul între degete, îl ducea din cînd în cînd la buze, se prefăcea că trage adînc, scruma rar şi sufla des, din aburii respiraţiei. Alte idei n-a mai avut. Şi, din păcate, n-aveam nici eu. Săniile nu alunecau fiindcă nu se bătuse pîrtie pe nicăieri, ca să jucăm capra sau leapşa ar fi trebuit să fim mai mulţi, de construit cazemate şi săpat tuneluri mă lecuisem, aşa că a picat numai bine povestea cu copacul, de care mi-am amintit în timp ce întărîtam cîinii cu o mătură. Ne-am chinuit minute întregi să desţelenim poarta de sus, dinspre pădure, şi am urcat la dreapta, afundaţi în zăpadă pînă la brîu. Mergeam primul, pentru că eu auzisem zgomotul care cutremurase întunericul, dar, sincer să fiu, nu prea ştiam încotro s-o apuc. Cum n-aş fi recunoscut nici picat cu ceară, înaintam leneş şi tot inventam motive să mă opresc, ba să-mi scutur căciula, ba să-mi leg şireturile, ba să-l strig pe Zuri şi să-l cert. În jur se întindea iarna, atît, sufocînd tufe, arcuind crengi şi tulpini firave, acoperind laolaltă buturugile, scorburile, stîncile, drumeagurile şi peticele de muşchi, o iarnă tăcută, copleşitoare, din care lipseau însă semnele vreunui prăpăd. Cunoşteam orice palmă de loc, orice dîmb, eram pe domeniul meu de vînătoare, ca rege, pe insula secretă unde îmi ascundeam corabia şi comorile de pirat, în jungla în care mi se supuneau toate sălbăticiunile, de la girafe şi hiene, pînă la lei, tigri şi elefanţi, ori printre bateriile de tunuri, de unde, ca general, supravegheam trecătorile din munţi şi declanşam tiruri pustiitoare. Cu toate astea, în inima teritoriilor mele, nimic nu arăta ca de obicei, viscolul schimbase culorile, sunetele şi relieful, prefăcuse o ţară în altă ţară. Iar dacă Sandu insista să cotim spre carieră, unde era plin de molizi uscaţi, năpădiţi de licheni, eu m-am încăpăţînat să-l conduc către bazinul de apă, susţinînd că de acolo sosise vuietul şi tot acolo urma să găsim şi copacul prăbuşit. Şi, într-adevăr, înaintea clădirii mici, din cărămidă, am zărit amîndoi un brad gigantic, lungit, care mai doborîse un paltin mărişor şi o mulţime de fagi tineri. De la coroana stufoasă şi de la rădăcini, semăna cu un dinozaur rănit, avînd cîteva rînduri de aripi, sute de ţepi pe spinare şi coarne încurcate, răsucite, strînse de la zeci de cerbi şi berbeci. Căzuse într-o zonă plată, îngustă, chiar de-a curmezişul potecii care venea de la cabana Gurguia, din Şaua Strîmbă. Cînd am ajuns lîngă el, părea pustiu prin preajmă, aşa că l-am cercetat în tihnă, bucată cu bucată, mai ales că Sandu zicea ceva de un cufăr vechi, cu bijuterii şi bani de aur, despre care îi vorbise nea Rică, poştaşul, beat pulbere la un parastas. Cum colierele şi inelele nu străluceau printre crăci, cum conurile nu aduceau cu nestematele şi cum aurul nu se prelingea pe scoarţă ca răşina, am scormonit în groapa care se căscase la temelie, în pămîntul pietros şi îngheţat. Ne-au ajutat şi cîinii, fără să aibă habar de ce scurmă, doar aşa, ca să ne facă pe plac. Un timp, am uitat de ger şi de restul, fiindcă mirajul diamantelor e mare, întrece un brad puternic şi bătrîn. Or, bradul ăla, ca să-i fie cuprins trunchiul cu braţele, avea nevoie de patru puşti ca noi. Tot atunci, cînd ne prinsesem de mîini şi ne străduiam să-i aflăm grosimea, convinşi că averea tîlharilor e în altă parte, au răzbit din culme nişte voci. Într-un cot al potecii, departe, a apărut un bărbat cu hanorac kaki, urmat de altul cu fîş negru şi de două femei bondoace, care mai mult se rostogoleau decît umblau. I-am privit pe panta abruptă, căzînd şi ridicîndu-se, împotmolindu-se, dispărînd în cîte o văioagă sau după pîlcuri de arbuşti, ieşind la lumină, coborînd nu în ritmul melcului, dar nici de Doamne-ajută. Cîinii parcă nu-i luau în seamă, Lola se tolănise la soare şi abia respira, iar Zuri amuşina la marginea unei rîpe, pus pe scotocit. După cum îşi ţinea coada, am ştiut cît e de încordat şi că va ataca negreşit. S-a răsucit brusc, cu pieptul bombat şi cu urechile lăsate pe spate, a zvîcnit ca o săgeată, în alergare a făcut o vrajă şi a trezit-o şi pe Lola la viaţă, au zburat împreună în sus, către bărbaţii şi femeile care se regrupau ceva mai încolo, lătrau sec, înfundat, erau două năluci pe fond alb, două dîre de culoare, una maronie, cu tente gălbui, alta cenuşie, ca iepele sure. Şi săgeata, zborul, lătratul, nălucile şi dîrele s-au potolit doar cînd eu şi Sandu am fluierat scurt, cum se învaţă la şcoala de fluierat, s-au transformat în simple pete de culoare, tăcute şi blînde. După ce am chemat cîinii şi i-am prins de zgardă, oamenii şi-au învins frica, au mestecat-o încet şi au înghiţit-o cu noduri, s-au apropiat în sfîrşit şi au înţeles că poteca e blocată de un copac uriaş. Una din femei s-a aşezat în genunchi, vlăguită, şi a spus că nu se mai mişcă nici moartă, iar cealaltă, palidă, şi ea cu nervii în batistă, a rămas cu ochii aţintiţi la crengile de brad. Bărbatul cu fîş negru a observat cel dintîi urmele noastre în zăpadă şi tot el a întrebat dacă în direcţia aia, oblic, se poate ajunge în oraş. I-am zis că da, fără să-i dau amănunte, şi am pornit în faţă ca o călăuză, fiindcă nici noi nu mai aveam de ce să trîndăvim atît. În stradă, cînd le-am arătat drumul spre centru, tipul şi-a pipăit buzunarele, a scos portofelul de la şold şi mi-a întins două hîrtii de cinci mii, cîte una pentru fiecare. N-am strigat, n-am rîs, n-am comentat şi nu i-am mulţumit, dar o clipă am fost sigur că un noroc s-a suit peste alt noroc, că unul a picat din cer şi altul s-a ivit din adîncuri, ca să se unească acolo, chiar în curtea mea. Dacă n-ar fi nins cu nemiluita, dacă n-ar fi venit gerul şi nu s-ar fi stîrnit vijelia, copacul ar fi fost încă în picioare, cum străbătuse vremurile, iar cărarea şi-ar fi păstrat firul obişnuit. Aşa însă, era uşor de bănuit ce se va întîmpla, mai ales că, de acum, după ce mersesem în şir indian şase oameni şi doi cîini, se bătuse o potecă nouă, în toată regula. Am luat din magazie o cutie de carton, am scuturat-o de praf şi rumeguş, am decupat o bucată mare, pătrată, şi am scris cu cărbune: „taxă de trecere 2000 de lei“. Nu ne-am hămesit la preţ, iar literele, deşi le-am făcut de tipar, au ieşit cam strîmb. Mai tîrziu, ca să nu fie discuţii, am adăugat: „de persoană“. Şi muşteriii au curs întruna, au înotat prin nămeţi şi au intrat ca peştii în năvod. Erau cei care ajungeau cu telefericul în Şaua Strîmbă, priveau crestele albe şi releul militar învelit în chiciură, dîrdîiau cît dîrdîiau, se refugiau în cabană la vin fiert, ceai cu rom şi cafea, apoi, în loc să se întoarcă cu cabina, pentru că vedeau oraşul ca în palmă şi li se părea la o aruncătură de băţ, plecau la vale pe poteca fără serpentine, ignorînd gheaţa, povîrnişurile, troienele şi bradul imens, ca un dinozaur. Soseau la poarta dinspre pădure storşi, topiţi de efort, gata să ne îndeplinească orice dorinţă. N-am nici o îndoială că de la unii, dacă n-am fi avut obraz, am fi scos de nenumărate ori mai mult, dar au fost şi alţii, ce-i drept, care s-au uitat la cartonul nostru ca la mere acre. Un plăvan în costum de schi a izbit gardul şi ne-a ameninţat cu pumnii, o cucoană fardată ne-a drăcuit şi a vrut să traverseze curtea ca pe bulevard, iar un licean cu freza într-o parte, vînăt de frig, ne-a arătat ambele degete mijlocii. Toţi s-au cuminţit iute, au înţepenit, cînd fluieram cum se învaţă la şcoala de fluierat şi cînd Zuri şi Lola tăbărau ca apucaţii, cu boturile rînjite. Una peste alta, chiar dacă nu găsisem cufărul tîlharilor, pînă după-amiază am strîns vreo două sute de mii. Mai precis, două sute opt mii de lei. Iar o mulţime de bancnote erau bleu, de plastic, din cele tipărite în august, la eclipsa totală de soare.

În ultima oră, la asfinţit, cînd cursele telecabinei încetaseră, n-au coborît decît şapte oameni. După vîrstă, după grija lor pentru o sticlă de votcă şi după cum cîntau, însufleţit şi fals, o melodie a beatleşilor, Hey Jude, presupun că erau studenţi. I-a distrat pancarta noastră, au ridicat din umeri, au jurat că n-au nici un şfanţ, iar unul dintre ei, ca să fie mai convingător, a deschis fermoarele borsetei. Erau simpatici, aşa că n-am asmuţit cîinii. Ne-au invitat să tragem o duşcă, Sandu nu i-a refuzat şi s-a strîmbat ca la fiolele de algocalmin, după care cel mai scund din grup, un roşcovan, şi-a adus aminte de un rest de ciocolată şi mi-a aruncat un ciot întărit, în poleială argintie. Cînd au dispărut către hotelurile din centru, reîncepînd să cînte, le-am auzit vocile lung timp, semn că elanul nu-i părăsise şi că vîntul, crivăţ sau ce o fi fost, continua să sufle dinspre Surpături. De altfel, cerul se colorase pe jumătate, vestind rafale şi pentru a doua zi. Seninul bătea în roz, norii spre violet, în pîcla de la orizont se strecura vişiniul şi, pe deasupra, coamele munţilor se înroşiseră, de parcă zăpada ar fi fost condimentată cu boia. Am tăcut. Cel puţin eu, fiindcă pe Sandu îl apucase trăncănitul şi murea de nerăbdare să împărţim banii. Ne-am dus la cealaltă poartă, la stradă, am reuşit să avem fiecare nu numai o sută patru mii, ci şi acelaşi număr de bancnote cu eclipsa, apoi am eşuat pe ţărmul speranţelor, luînd la rînd rafturile magazinelor, în minte, din memorie, poftind mereu altceva. Eu, precis, după ce am renunţat la haine şi la dulciuri, m-am hotărît să-mi cumpăr o trotinetă. Una gri metalizat, cu mînere negre, cu roţi de cauciuc şi cu frîna la ghidon, nu cu clapetă la călcîi. Ştiu cîte îşi dorea Sandu, dar n-am aflat ce a ales din lista lui nesfîrşită, fiindcă la capătul norocului, cînd se însera, ne-am trezit cu Ene Tirilici lîngă noi. Era unul din mecanicii telefericului şi întîrziase la cabană, ca să-şi mai ungă cu vaselină nişte rulmenţi. Cîinii îl cunoşteau şi-l lăsaseră în pace, aşa că ne-a luat ca din oală, un vulpoi care vîna doi pui de găină rătăciţi. Ţinea pancarta noastră la subraţ, m-a înşfăcat de guler şi nu mi-a mai dat drumul, se răstea apăsat, ce faceţi aici, mă sfrijiţilor? furaţi? mă trăgea tare de-o ureche, atît de tare încît m-am temut să nu mi-o smulgă, îmi cerea banii, a vrut să-l prindă şi pe Sandu, însă m-am zbătut şi l-am împiedicat, l-am muşcat de încheietura mîinii, m-a pocnit în nas şi m-a umplut de sînge, degetele îi miroseau a ţuică şi a frig, nu a vaselină, nici n-am simţit că sînt singur, că prietenul meu fugise împreună cu căţeaua, m-am luptat cum am putut, cu Zuri atîrnat de pantalonii lui, înfigîndu-şi colţii în gambă, făcîndu-l să mă lovească cu furie. Oricum, slavă Domnului că a apărut un domn! Avea fularul rotit de două ori în jurul gîtului, bocancii lustruiţi şi o voce cum n-am mai pomenit. L-a apucat de cot pe Ene Tirilici şi i-a spus doar atît, opreşte-te!, iar mecanicul s-a oprit. Pe urmă, Ene a îndrugat tot felul de aiureli, umil, i-a arătat cartonul şi cuvintele scrise cu cărbune, a încercat să-i intre pe sub piele, m-a acuzat iarăşi că sînt nemernic şi hoţ, dar s-a ciocnit de nişte ochi căprui, cu pupilele neclintite. A plecat şchiopătînd, chiar cînd ieşise şi Bugiulescu în prag, să-i ţină partea. Cu bocancii lui lustruiţi, domnul s-a răsucit şi a zis bună seara, iar vecinul meu, în chip de necrezut, a înclinat din cap, a salutat politicos şi a dispărut. Aşa cum eram, plin de sînge pe bărbie şi haine, cu o umflătură pe obraz, cu părul vîlvoi şi cu o ureche stacojie, mi-a propus să-l urmez. Vocea se înmuiase şi lăsa loc berechet să i te împotriveşti. Nu m-am împotrivit. Şi l-am urmat.

*

De la bun început, pe drum, cînd mai speram că am de-a face cu un duh, mi-a cerut să-i spun Emil. Şi, culmea, acelaşi lucru i l-a cerut şi lui Zuri, care venea în spatele nostru, obosit şi însetat. La lăsarea întunericului, între umbre, nu s-au ivit întrebări legate de mecanicul bătăuş, de taxa de trecere, de prietenul meu dezertor, de mama sau tata, iar eu le-am mulţumit în gînd tuturor sfinţilor, o dată fiindcă mi se încleştase gura, tremuram şi n-aveam putere să vorbesc, a doua oară fiindcă nu-i suport pe oamenii care scotocesc prin suflete şi, în fine, a treia oară, fiindcă eram ferit o vreme de un gest imposibil, să tutuiesc un înger păzitor. Cît am mers, puţin, am auzit ceva despre felinarele care pîlpîiau, o constatare simplă, şi mi-am dat şi eu seama că o parte din becuri sînt arse. M-a uluit că pe strada mea mai existau mărunţişuri neştiute, detalii care îmi rămăseseră străine, şi m-am mirat cînd ne-am oprit la numărul 14, la casa mare, placată în lemn, a doamnei Rugea. Am presupus că va fi o pauză scurtă, în care un domn de aproape şaizeci de ani va saluta o doamnă trecută de şaptezeci, profesoară de germană, dar n-a fost aşa, am ocolit intrarea principală de la parter şi am urcat pe scara de serviciu din dreapta, o scară îngustă, care scîrţîia la orice pas. La etaj, cheia s-a rotit în broască, uşa a scîrţîit şi ea şi, înainte de păcănitul întrerupătorului electric, am simţit cum căldura dinăuntru îmi învăluie faţa, amintindu-mi cît eram de îngheţat. Cînd s-a făcut lumină, nu m-am uitat la mobilă, la tavan sau la geam, m-am trîntit pe primul scaun care mi-a ieşit în cale şi mi s-a părut că mă scurg uşor, ca apa dintr-un vas găurit. Nu ştiu în cît timp mi-am revenit, dar eram culcat pe duşumea, cu o compresă pe frunte, cu Emil aplecat deasupra mea, ţinînd în palmă nişte zahăr cubic. I-am urmat sfatul, m-am ridicat şi m-am aşezat într-un balansoar, am ronţăit bucăţelele de zahăr, am aşteptat să-mi treacă ameţeala, m-am descălţat şi mi-am pipăit tălpile ude, degetele mă dureau groaznic, abia le îndoiam, iar el mi-a aruncat un ştergar aspru şi mi-a spus să-mi frec picioarele încet, numai de la glezne spre vîrfuri. Pe o sfoară legată în jurul sobei, a întins căciula, mănuşile şi ciorapii mei, a pus şi bocancii la uscat fără să-i lipească de teracote, ca să nu se scorojească, şi a scos o ţigară dintr-o tabacheră aurie, a cincea pe ziua aia, ultima, după cum a socotit. Fuma ciudat, parcă sorbea fumul şi îl plimba de cîteva ori prin piept, era cucerit de tutun, n-a irosit nici un sfert de secundă cu altceva, tot măsura din ochi distanţa dintre filtru şi jar şi, sigur, absolut sigur, îl supăra că scade prea iute. Pînă să strivească chiştocul în scrumieră, cît a fost tăcut şi absent, am observat destule prin cameră. În afara unui dulăpior vişiniu, a patului acoperit cu o cuvertură, a balansoarului pe care stăteam, a biroului şi a două scaune cu spătar, era plin de saci şi pachete de toate mărimile, adunate lîngă un perete. În colţul opus sobei se aflau o valiză în carouri şi una din piele gri. Cred că mi-a prins privirile, pentru că, din senin, mi-a explicat că sosise la întîi ianuarie cu un tren pustiu, dar că maşina cu bagaje întîrziase din cauza zăpezii şi ajunsese abia în acea dimineaţă. M-am încumetat să deschid şi eu gura sau, mă rog, să nu fiu doar telegrafic şi, cum nu mai întîlnisem turişti cu un asemenea calabalîc, am vrut să ştiu ce e cu atîtea cutii şi geamantane într-un concediu la munte. A rîs, rîsul lui m-a făcut să mă strîng iarăşi între ţepi, ca un arici, şi a adăugat că nu e vorba de nici un concediu, că el nu mai lucrează nicăieri şi că va locui acolo lung timp, poate pentru totdeauna. Nu pricepeam de ce nu auzisem că s-a mutat cineva la doamna Rugea, mai ales că mama mergea din trei în trei zile să-i gătească, îmi visam să văd Bucureştiul şi nu înţelegeam de ce l-ai părăsi, nu-mi era limpede cum e să n-ai serviciu şi, dacă tot scăpasem de furnicăturile din picioare, începuse să mă roadă curiozitatea în fel şi chip, de la ce conţin sacii de rafie, pînă la gestul lui din unele clipe, cînd îşi ţinea bărbia în podul palmei şi o rotea apăsat. Pe el îl preocupau însă altele, m-a trimis să iau scurta de fîş din cuier şi a pornit înainte pe un coridor. A intrat la baie, mi-a arătat săpunul, o perie mică şi un prosop, după care m-a lăsat în faţa chiuvetei şi s-a dus în bucătărie. Cînd m-am uitat în oglindă, am încremenit. Aveam sînge închegat pe o parte a nasului, la tîmpla stîngă şi pe gît, umflătura de pe obraz crescuse şi se învineţise, undeva pe frunte, sub breton, se întindeau nişte zgîrieturi, iar urechea pe care Ene Tirilici se străduise s-o smulgă era roşie ca racul şi ceva mai mare decît cealaltă. Am potrivit apa cît să nu mă frigă, m-am spălat pe îndelete şi am cercetat rănile centimetru cu centimetru, încercînd să şterg semnele luptei şi să mă liniştesc. Nu-mi trebuia pic de imaginaţie ca să ghicesc ce ar fi zis mama dacă m-ar fi văzut aşa, şi-ar fi pus palmele la gură, precis, ar fi oftat şi ar fi clătinat din cap, apoi, pînă să mă oblojească, şi-ar fi adus aminte de notele de la şcoală, de parbrizul spart şi de cîte şi mai cîte, m-ar fi scos vinovat pentru ce s-a întîmplat şi nu s-a întîmplat. În fine, după ce s-ar fi răcorit, mama m-ar fi pupat în creştet. În schimb, cu tata nimic nu era cert. Dacă îl prindeam treaz, cred că l-ar fi înjurat pe Ene şi ar fi plecat să mă răzbune, dar, dacă îl nimeream băut, ar fi bodogănit ceva şi ar mai fi golit un păhărel. Încet-încet, am reuşit să arăt acceptabil, mai ales după ce am găsit un piepten alb, mi-am aranjat părul şi am ascuns zgîrieturile sub cîteva şuviţe. Despre gîlma de pe obraz aş fi putut să inventez că vine de la o căzătură cu sania. Pe urmă, cum şi scurta mea era mînjită cu sînge, am curăţat-o atent, săpunind petele de două ori, frecîndu-le cu peria, clătindu-le bine. Cînd am terminat, Emil tocmai punea un ibric pe foc şi mi-a spus să-l aştept în odaie. Singur acolo, am descoperit obiecte care îmi scăpaseră pînă atunci: pendula din spatele valizei de piele, un covor înghesuit sub pat şi un pick-up negru cu capac transparent, un model cehoslovac, înfăşurat în ziare. M-am apropiat de birou, fiindcă pe el erau risipite tot felul de nimicuri, n-am cutezat să umblu în plicul cu fotografii, am dat cu ochii de o mulţime de medicamente, de o ascuţitoare veche cu forma unui fier de călcat, de o călimară şi un stilou arămiu, de creioane şi hărţi alpine, de un compas, o lanternă şi un set de baterii, de un teanc de cărţi, dintre care cea de deasupra, cu titlul în engleză sau franceză, avea pe copertă un vultur urîcios, cu pieptul roşcat şi aripile negre, cu un fel de barbă sub cioc. Le-am privit şi pe restul, una cîte una, şi, indiferent de limba în care erau tipărite, se refereau doar la păsări, cuprinzînd nenumărate schiţe, poze şi planşe despre migraţii sau cuibărit. Din şapte, cîte erau, patru descriau bufniţele, într-o varietate pe care n-o bănuisem. Am sperat, răsfoindu-le, că bărbatul din bucătărie era un savant care ştia cîte-n lună şi-n stele şi care, cu ochii lui căprui şi cu pupilele neclintite, m-ar fi putut învăţa să văd în întuneric. Sub ultima carte, la fundul teancului, am găsit un caiet galben, gros, învelit în pînză. Cum mă obişnuisem deja să dau pagini, am deschis caietul şi l-am cercetat. Am întîlnit un scris mărunt, ordonat, cu puţine ştersături, am fost convins că sînt însemnările pregătitoare ale unui tratat, dar, după cîteva rînduri citite, deşi erau greu de descifrat, am îngheţat la loc, ca şi cum aş fi fost încă afară, la marginea pădurii. N-am uitat acele rînduri şi n-o să le uit niciodată. Iar acum, după atîţia ani, am şansa să înşir toată povestea, copiind-o atent, cuvînt cu cuvînt, fără să sar nici o virgulă. Iată:

*

Memoria mea rugineşte încet şi e bine. Încă e bine. Nu-mi pasă de amintirile altora, nu depind de ele, iar la cîte doctorii înghit în fiecare zi, sînt scutit măcar de lecitină. De la ploaia rece, care nici nu stă, nici nu se înteţeşte, genunchii mă dor surd, parcă vor să-mi arate cum e soarta lucrurilor ruginite în întregime. Curios sau nu, mai degrabă nu, fagii desfrunziţi din faţa ferestrei par în înţelegere deplină cu genunchii mei. Sînt blegiţi şi uzi, nu foşnesc, i-a ajuns şi pe ei bătrîneţea. Noroc că soba e caldă, doar ţin în viaţă un foc ameţit, cu lemne verzi, ca pentru sfîrşitul lui noiembrie. Şi scriu, ce să fac, scriu, fără să mai folosesc alifia, fără să iau a patra pastilă şi fără să las baltă bombardamentul american. Mă gîndesc la prăpădul căzut peste Bucureşti, atît, mai ales că am ceaşca şi ibricul de ceai alături. Ceaiul meu preferat. De cimbrişor. Neîndulcit.

De atunci, cel mai clar ţin minte bîzîitul. Un bîzîit cumplit, aiuritor, ca şi cum mii de albine mi-ar fi intrat în urechi. Nu-mi era frică de înţepături, îmi lipisem palmele de tîmple, inutil, albinele zburau în voie prin capul meu, fojgăiau, zvîcneau şi se loveau mereu de timpane. Credeam că au început să lege faguri şi, cum din atîta vuiet aşteptam să iasă şi ceva bun, am sperat că o să mi se prelingă cîţiva stropi de miere pe obraji. Nu s-au prelins. Abia sîmbătă seara, tîrziu, am fost sigur că roiurile lucraseră de zor, cînd mama m-a spălat într-un lighean smălţuit şi mi-a curăţat urechile cu smocuri de vată mici, răsucite pe beţe de chibrit. La sfîrşit, a adunat fărîmiţele de ceară şi le-a pus în cutia rotundă, de metal, în care mai demult păstra bomboane mentolate. Pe capacul cutiei era scris „Jacqueline“, iar mama a promis că într-o bună zi va topi ceara şi va face din ea lumînări.

Nu uit nici întunericul, unul palid şi prăfos, înmuiat de dîre de lumină, şase, cîte găuri de aerisire fuseseră date în capac. Stăteam chircit acolo, pe-o parte, după ce refuzasem să fiu aşezat pe spate, ca să nu semăn cu unchiul Paul, iarna, lungit în coşciug. Valiza tremura la fiecare bubuitură, părea un butoi dogit rostogolit pe bolovani, iar eu vedeam cimitirul alb, groapa săpată ca la carte, maldărul de pămînt ridicat pe zăpadă, sutanele preoţilor şi hainele negre ale tuturor, florile şi sicriul lăcuit, ţurţurii agăţaţi de braţul unui înger bucălat, din piatră. Nu reuşeam să mă mişc şi, după un timp, m-am întrebat dacă mai respir. Cum nu-mi era clar dacă aerul intră sau nu în pieptul meu, am bănuit că moartea nu doare deloc şi vine aşa, ca o ceaţă pufoasă, în care te pierzi uşor. M-am ciupit de cot tare, foarte tare, m-a usturat al naibii şi, tocmai cînd podeaua se zgîlţîia mai rău ca înainte, am fost sigur că trăiesc. Mama era lîngă mine, nu în geamantan, nici n-ar fi încăput înăuntru, se întinsese alături, sub pat, cu o plapumă răsucită în jurul ei. Dacă plapuma făcută sul aducea cu o clătită uriaşă şi verde, mama, la mijloc, trebuie să fi arătat ca o dulceaţă de gutui. Aş fi dat orice să scot o mînă şi s-o ciupesc şi pe ea, dar era imposibil, aşa că am început s-o strig disperat, pînă mi-am dat seama că nu mă aud. După cum strigam şi mă clătinam în valiza de lemn, zic şi eu, nu ştiu, e posibil să fi strigat şi să mă fi clătinat la fel în burta maică-mii, cu o lună înainte să mă nasc, la cutremurul din ’40.

În rest, timpul îşi pierduse măsura, minutele se umflaseră cît orele, secundele o luaseră razna şi cucul din ceasul de perete, precis, fugise încotro se nimerise, căutînd o scorbură sau un cotlon ferit. Pe urmă, treptat, casa a încetat să se zdruncine, albinele din capul meu s-au potolit, minutele au redevenit minute, secundele şi-au regăsit cadenţa, cucul s-a întors şi a cîntat vlăguit o singură dată, iar vocile noastre s-au îngrămădit una peste alta. Ca de obicei, glasul mai răguşit a răsunat ultimul şi le-a acoperit pe celelalte, pentru că străbunicul, fost artilerist, era cam surd şi nu bănuia că oamenii pot fi altfel decît el. Opintindu-se împreună, Lili, mătuşa Marieta şi străbunicul au tras geamantanul de sub pat, au scos şi plapuma verde făcută sul, ne-au lăsat pe mine şi pe mama să respirăm, să ne luăm în braţe şi să nu ne mai desprindem, să ieşim un pic din amorţeală şi să înţelegem că s-a terminat. Cînd m-am uitat la ei, nu mi-a venit să cred ce culori aveau la faţă, ceva între albăstruiul peştilor şi albul făinei. Apoi, privind în jur ca printr-un geam murdar, am descoperit harababura din cameră. Dese şi leneşe, particulele de praf păreau nişte stropi minusculi, licăreau în lumină, dar nu acopereau puzderia de cioburi, cărţile căzute din bibliotecă, veioza răsturnată, ulciorul crăpat, narcisele risipite pe covor sau tabloul cel mare înfăţişînd un chei al Veneţiei, ajuns şi el pe duşumea, cu rama desprinsă la un colţ. Deşi una din grijile ei era să ţină casa curată, Lili nu se îndemna să aducă mătura şi făraşul. Stătea nemişcată, cu mîinile atîrnîndu-i pe lîngă corp ca nişte frînghii.

Doar afară, în curte, am zărit fumul de deasupra oraşului. Un fum uriaş, mohorît, ca o revărsare de catran peste azuriul spălăcit al cerului. Iar în negreala din depărtare se încolăceau, de fapt, sute de fumuri unduitoare, groase, un fel de balauri care suflau flăcări pe cozi, nu pe guri, şi care suiau în înaltul bolţii, apucînd-o spre miazăzi, în direcţia soarelui, încercînd să-l înghită. Chiar dacă norul gigantic, mai înfoiat şi mai întunecat decît toţi norii, nu se apropia de noi, nu m-aş fi depărtat de mama pentru nimic în lume. Îi strîngeam genunchii, îmi lipisem capul de şoldul ei, simţeam că din degetele care-mi treceau prin păr, din şoapte şi din pliurile fustei se ridică un abur bun, care mă fereşte de balaurii întărîtaţi, fără număr. Petrache, cîinele, cu petele lui cafenii şi cu urechile pleoştite, trebuie să fi ghicit şi el că acolo e apărat, prea se freca de picioarele maică-mii, scheunînd şi lingîndu-i pantofii. În jur se întindea însă un tărîm al fricii. Iapa de călărie a bunicului, Stela, dărîmase o uşă a grajdului şi alerga nebuneşte, sărind peste tot ce-i ieşea în cale, fie că erau băncile din livadă, butoaiele scoase la uscat în dreptul beciului, gardurile de la răzorul cu căpşuni sau şirurile de tufe, proaspăt tunse, de pe marginile aleii cu pietriş. La fel, găinile moţate cotcodăceau şi zburătăceau în ţarcul lor, se prindeau cu ghearele de plasa de sîrmă şi loveau cu ciocurile în gol, de parcă ar fi fost atinse de streche. Foarte sus, peste vîrfurile plopilor, stoluri nesfîrşite de ciori goneau spre răsărit, graurii renunţaseră la bucle şi rotiri, iar în spatele casei, în pădurea Cernica, era o larmă de păsăret năucitoare. Mi-am închipuit că mugetele venite dinspre Bucureşti, încă vii şi fioroase după atîţia kilometri, ieşeau din gîtlejurile balaurilor negri, dar tanti Marieta, sora bunicii, m-a lămurit că sînt sirenele armatei care anunţă sfîrşitul raidului aerian. Ce-i drept, n-am văzut nici un avion pe cer şi nici flama vreunei explozii. Curînd, vacarmul s-a mai stins şi au răzbit pînă la noi clopotele mînăstirii de lîngă lac. Probabil bătuseră întruna, neputincios, de cînd văzduhul se umpluse cu bombe. M-am întrebat cine oare trăgea frînghiile din clopotniţă, Macarie, bătrînul de la care mama împrumuta cărţi, sau vreun alt călugăr, mai tînăr, mai vînjos şi mai speriat?

O aritmetică ciudată, un soi de joc al numerelor pe care n-am izbutit să-l descîlcesc, se strecurase în ziua aceea. Fiind marţi, erau trei ceasuri rele şi, aşa cum arăta calendarul de perete, luna aprilie ajunsese la cifra patru. După aia, lucrurile se încurcau puţin şi se repetau, pentru că acolo, la fermă, trăisem grozăvia cinci suflete omeneşti, iar străbunicul, cu ştiinţa lui militară şi cu pieptul plin de decoraţii, socotise la fel, cinci valuri de atac. Abia mai încolo însă, pe la jumătatea amiezii, logica matematică s-a complicat cu adevărat, cînd s-a ivit pe cîmp Fordul bleumarin, care se apropia în viteză şi claxona necontenit. Acoperită de funingine şi de colbul drumului, maşina a frînat la treptele cerdacului şi, secunde bune, nouă, poate şaisprezece, a rămas cu motorul pornit. Bunicul îşi rezemase fruntea de volan, în timp ce bunica ne striga de pe bancheta din spate, cu chipul de nerecunoscut. În loc de pudră şi fond de ten, pe obrajii, pe pleoapele şi pe bărbia ei se aşternuse un strat cenuşiu, străbătut de dîre subţiri, după cum îi curseseră rimelul şi lacrimile. Au coborît apoi amîndoi, aşa încît n-am mai fost cinci, ci şapte, unii au plîns, toţi ne-am pupat, cu Petrache încurcîndu-ni-se printre glezne şi cu gîndul că am fi putut fi opt dacă tata n-ar fi fost plecat pe front. Bunica a băut apă, uimitor de multă apă, iar bunicul a cerut ţuica cea tare, de caise, din care a dat peste cap cîteva păhărele. Vorbeau deodată, agitat, într-o avalanşă de gesturi şi păreri, se tot contraziceau, ea înşira scene cumplite, orori şi drame, spunea că de acum îi e clară imaginea iadului, fiindcă iadul se prăvălise la Bucureşti, el se minuna întruna cît noroc avusese familia noastră după ce scăpasem teferi, cu casele din oraş rămase în picioare, cu magazinul lui de bijuterii neatins, cu locul acela, ferma, unde ne adăposteam mai sigur ca oriunde. Zicea că americanii nu sînt tîmpiţi să-şi arunce bombele într-o pădure pustie, iar nemţii nu mai au timp să construiască buncăre prin împrejurimi. Recunosc că pe mine, la patru ani, nu mă interesa soarta caselor, a magazinului de lîngă Universitate ori a fortificaţiilor germane şi căscam gura la cuvintele bunicii, care dăduse cu ochii, pe Calea Griviţei, peste un cal sfîrtecat, azvîrlit de suflul exploziei într-un balcon de la etajul trei, care ştia istoria unor fraţi gemeni, răniţi grav, căutîndu-se printre dărîmături, care jura că statuete şi cruci din cimitirul Sfînta Vineri zburaseră pînă la ruinele atelierelor C.F.R., care nu numai că auzise de miile de morţi, ci privise sute de avioane plumburii şi zeci de trupuri în flăcări, bărbaţi şi femei arzînd de vii, pe acoperişul hotelului „Splendid“. La episodul cu cimitirul, bunicul a sorbit iarăşi din ţuica de caise, mai domol, şi a ajuns la concluzia că şi aici lucrase norocul. I se adresa Marietei, care încă purta haine de doliu, amintindu-i că el o convinsese ca unchiul Paul să fie înmormîntat la Bellu, deşi ea îşi dorise la Sfînta Vineri. Atent sau nu, străbunicul a tuşit, s-a ridicat brusc în picioare şi s-a apucat să descrie bombardierul B 24. Şi, după cum aflase de la un maior din intendenţă, la o partidă de belotă, avionul ar fi avut patru motoare Pratt&Whitney de cîte o mie două sute de cai putere, nouă guri de foc şi un echipaj de zece persoane. Lua la bord, se pare, trei tone de explozibil.

Se însera. Petrache coborîse din cerdac şi amuşina pîlcurile de bujori neînfloriţi. A făcut pipi la rădăcina unuia şi a început să latre. Şi lătra. Tot lătra. Pînă s-a dus mama să vadă ce se întîmplă şi a găsit o bombă lucioasă, înfiptă cu botul în pămînt.

*

Nici nu ştiu ce am simţit mai întîi, aburii ceaiului, cu aroma lor de pin şi lămîie, sau paşii din spatele meu. Indiferent cum a fost, Emil m-a găsit cu caietul în mîini, nu ca pe un hoţ, dar măcar ca pe un măgar slobod, zăpăcit, care calcă cu copitele pe unde nimereşte. Decît să întorc capul spre el, aş fi preferat să intru în podea, în piatră seacă, în dulăpiorul vişiniu ori într-unul din sacii înşiraţi la perete. Pînă la urmă nu m-am ascuns nicăieri şi n-am cerut iertare, în schimb i-am auzit glasul potolit, întrebîndu-mă dacă vreau zahăr sau miere în ceaşcă. Sincer să fiu, am uitat ce i-am răspuns, dar sînt sigur că aş fi băut ceaiul cu sare şi piper, cu o lingură de oţet, numai să-mi pot spăla păcatele. În final, cred că l-am băut cu miere, stînd pe scaun ca pe ghimpi, sorbind din lichidul fierbinte, gîndindu-mă dacă bărbatul acela cărunt, cu pulover pe gît, doar îşi stăpînea furia sau, cu adevărat, nu se supărase. Bănuiam că dacă eşti foarte înalt, aşa cum era el atunci, vezi lucrurile şi faptele de sus, ca din ceruri, iar ele ţi se par mici, cumplit de mici, un fel de furnici. Apoi, presupuneam că dacă eşti slab, uscăţiv, le percepi fără greutate, iar dacă ai şi destule fire de păr alb, nu mai distingi culorile şi intensitatea, toate sînt străvezii, priveşti dincolo de coajă, drept în miez, în miezul lucrurilor şi faptelor. Mă rog, băteam şi eu cîmpii, cînd focul din sobă se înteţise şi cînd Emil încerca să afle dacă fusese o toamnă cu mult jir. N-am priceput o vreme la ce se referă, cuvîntul îmi plutea prin cap, îi pierdusem sensul, pe urmă mintea mi s-a mai ordonat, am desluşit fructele ruginii, cu ţepi, şi am izbutit să bălmăjesc ceva. Am zis nu, categoric nu, adăugînd că umblasem prin pădure în lung şi-n lat şi nu-mi scăpase nimic. A strîmbat din buze, replica mea nu se potrivea cu planurile lui, şi şi-a dat cu părerea că şoarecii şi mistreţii au dus-o rău. Cînd am prins curaj, observînd că timpul trece şi el nu mă ceartă deloc, m-am apucat să turui despre ghebe. Le-am pomenit pe cele de pămînt şi de buturugă, pe cele de fag şi de brad, pe cele mici, cărnoase, crescute în mănunchi şi pe cele mari, băloase, deja îmbătrînite, pe cele cenuşii, maronii şi roşcate, fiecare cu pieliţa aia firavă din jurul picioruşului, i-am descris cum apăruseră cu nemiluita încă de la sfîrşitul lui septembrie, cum ieşiseră o puzderie în octombrie şi noiembrie, în rînduri noi, ultimul, deloc de lepădat, fiind acoperit de zăpadă abia în decembrie, cînd oamenii tot nu se săturaseră să le culeagă, deşi umpluseră înainte saci întregi. Trebuie să fi vorbit cu aprindere, minute bune, iar în încheiere am mărturisit că mă topeam după bureţii muraţi. Brusc, m-a cuprins o foame de lup, mai ales că, de la bucata de pîine, laptele şi feliile de brînză de dimineaţă, uitasem complet să mănînc. A înţeles şi Emil, pe loc, cu puteri de ghicitor sau de vraci, şi a adus din bucătărie o tavă rotundă, cu o jumătate de franzelă, nişte caş, un borcan cu zacuscă şi un cuţit. Zacusca era de ciuperci, fireşte. În plus, gustînd-o, am ştiut că fusese făcută de mama. Nu i-am spus şi lui, m-am abţinut, mi se părea că nu e cazul să-l întrerup tocmai cînd lăuda priceperea doamnei Rugea şi arta ei de-a folosi mirodenii. Deşi eram flămînd, am mestecat şi am înghiţit cu noduri, minunîndu-mă ce baliverne pot să iasă din gura unei femei. Apoi mi-a trecut. Zacusca îmi căzuse în burtă ca plumbul, iar Emil a renunţat să se mai învîrtă prin cameră, s-a sprijinit de birou şi a răsfoit caietul galben, cu coperţi de pînză. Am fost convins că, în sfîrşit, sosise momentul reproşurilor, că mă aştepta o lecţie lungă, la care urma să mă uit în podea şi să tac. N-a fost aşa. Cu ochii lui căprui, dar nu cu pupilele neclintite, altfel, a vrut să ştie dacă am răbdare să-l ascult. Probabil, şi zic probabil pentru că n-am cercetat într-o oglindă, doar cu pupilele mele s-a întîmplat ceva ciudat. Au crescut, s-au triplat, ca şi cum propunerea ar fi avut darul atropinei, însă nu al atropinei obişnuite, de la cabinetele medicilor, ci al uneia în stare pură. N-am fost în stare să scot o vorbă, doar am încuviinţat din cap ca o jucărie cu arc şi cheiţă, poate ca un maimuţoi. În atîta buimăceală, am avut impresia că, înainte de-a deschide caietul şi de-a căuta paginile dorite, Emil a mîngîiat cu buricele degetelor, fugar, plicul cel mare, cafeniu, plin cu fotografii. Iar cînd a început să citească, tuşind mai întîi, nici vocea lui n-a semănat cu cealaltă voce, cea din stradă, una cum nu mai pomenisem şi care mă salvase de pumnii lui Ene Tirilici. Exista acum o armonie între ton şi cuvinte, un fel de împreunare, ritmul glasului se încolăcea în jurul propoziţiilor, iar povestea, ca un şarpe iscusit, cu putere hipnotică, parcă îi controla limba, se strecura din ce în ce mai jos, dincolo de omuşor şi faringe, adînc. Cum tot mă purtasem ca un maimuţoi, am fost hipnotizat şi eu de şarpele acela, abia mai respiram şi mi-am revenit lent, ca dintr-un leşin, la zeci de secunde după ce a terminat. Privindu-l cum stătea lîngă fereastră, mi-am amintit singura lui regulă, cea pe care o încălca chiar atunci, fiindcă îşi aprinsese a şasea ţigară din ziua aia. Am trecut uşor peste ideea unei raţii de tutun, nu din politeţe sau timiditate, ci pentru că, la unsprezece ani şi cinci luni, îmi ardea şi mie buza după cîteva fumuri. În scurt timp, şi-a reumplut cana cu ceai şi, scotocind pe birou, prin mulţimea de tuburi, folii, flacoane şi cutii, a ales cu grijă nişte pastile, dintre care eu am recunoscut una albă, mică, cum lua deseori şi mama. Nu mi se mai părea atît de înalt, poate de la doctorii, poate de la şarpele iscusit. A încercat să-mi zîmbească, n-a prea reuşit, m-a pus să verific dacă bocancii şi hainele mele se uscaseră îndeajuns de bine şi m-a sfătuit să mă duc direct acasă, fără să pierd vremea pe drum. Atunci era luni, luni seara, şi se făcuse tîrziu. Am dat noroc în pragul uşii, m-a sfătuit să nu ţin cu dinţii de bani, să-mi cumpăr ce-mi place şi a rămas să ne vedem vineri.

Afară, gerul era tăios ca lamele de bărbierit şi vîntul sufla tare. La parter, în spatele draperiei, se zărea o siluetă. Nu cred că doamna Rugea mai traducea din germană, ca altădată, pliantele unor combine muzicale, televizoare, aspiratoare sau maşini de spălat. L-am fluierat pe Zuri scurt, cum se învaţă la şcoala de fluierat, dar n-a apărut de nicăieri. Pe stradă, zgribulit, m-am tot gîndit la scena din satul de munte. Mă gîndesc şi în ziua de azi. Uneori. Şi, orice anotimp ar fi, mi se face frig.

*

Nu caut scuze. Nici reale, nici inventate, de nici un fel. Ce să fac eu cu scuzele? Şi ce e real? Ce e inventat? Trecutul e ca un nor schimbător, are o mulţime de nuanţe şi contururi, acum seamănă cu un cal alb, în galop, pe urmă ia forma unui bivol cenuşiu, după o vreme alege griurile deschise şi pare o cetate năruită, curînd devine negricios şi apropiat de o locomotivă cu aburi, mai tîrziu se întoarce la culoarea laptelui şi imită profilul unei regine. N-am îndoieli şi, din păcate, n-am nici iluzii. Trecutul e capricios şi alunecos ca un peşte. Şi, din cînd în cînd, are exact dimensiunile unei maşini Pobeda, la milimetru, cu toate detaliile de fabricaţie, de la poziţia oglinzilor laterale şi pînă la grosimea ţevii de eşapament.

Nu-mi amintesc dacă în dimineaţa aia erau nori pe cer, dar norii de pe cer sînt una şi ceilalţi nori sînt alta. Coboram prin fîneţe, pe poteca abruptă, sărind gardurile de nuiele, tăind curbele şi ocolişurile drumului, uitîndu-ne întruna după şopîrle verzi, gata să le prindem cu crăcanele noastre lungi, să le furăm veninul şi să-l aruncăm în calea strigoilor fugiţi din cimitir. Nu ştiu cine ne băgase în cap aşa o nerozie, dar cît am mers, şi am mers destul, am stat cu ochii numai la stînci, la şirurile de bolovani de la fiecare hotar, la dîmburile cu cimbrişor şi păruşcă, la găuri, la muşuroaie şi la surpături, doar, doar vom găsi vreun guşter orbit de soare sau ameţit de căldură, pe care să-l încolţim. N-am găsit nici unul, în schimb ne-am făcut de lucru cu beţele, am învăţat să le mînuim pe seama şopîrlelor de rînd. Lîngă un mesteacăn bătrîn, cu vîrful ciuntit, am fost la un pas să vînăm şi o cîrtiţă, însă am renunţat în ultima clipă, cînd au ţîşnit dintr-o scorbură o droaie de viespi. Cred că era mijlocul lui iulie, fiindcă acolo, în munţi, abia se copseseră vişinele, iar tata ieşise şi el la cosit, ca toţi oamenii, după ce închisese şcoala de săptămîni bune. Umblam împreună cu Ilie, piticul, aşa că nu-mi păsa de cîinii flocoşi, cu jujeu la gît, care apăreau uneori de la stîne. N-aş fi regretat să fim lătraţi ori atacaţi. Cît era el de pricăjit, arătînd la zece ani ca unul de şase, Ilie se lăsa pe vine, ghemuit, se sprijinea cu palmele de pămînt şi, din poziţia aia de broască, scotea un sunet ascuţit, din coşul pieptului, imposibil de imitat. Întotdeauna dulăii se opreau din hămăit şi ciuleau urechile, apoi le pleoşteau iute şi o luau la sănătoasa, de parcă ar fi simţit un drac spurcat, nu un copil cu haine peticite. Atunci, dimineaţa, dincolo de povestea cu veninul de guşter, trebuia să cumpărăm zahăr, trimişi de mama, care curăţase ceaunul cel mare încă din zori şi se pregătea să facă dulceaţă. Am văzut de departe că uşa magazinului e închisă, iar cînd am ajuns în vale, în sfîrşit, am dat peste lacătul atîrnat în belciuge. Un lacăt ruginit şi posac, care ne-a obligat să aşteptăm pînă la prînz, cînd s-a întors tanti Veturia, zorită să ia ţuică şi pîine, să încălzească mîncarea şi să le ducă totul cosaşilor. Înainte de sosirea ei, cum nu era să fi pierdut orele de pomană, căutasem în lăzile din şopron, alesesem sticlele goale, zeci, le aşezasem pe o grămadă de nisip şi le spărsesem cu pietre, una cîte una. La un moment dat, Ilie se furişase în coteţul găinilor si şterpelise trei ouă, ca să batem albuşul cu zahăr.

De suit, am suit roată, prin lăstărişul de la marginea pădurii. Şi, în timp ce adunam fragi pentru spumă, trăncănind, am auzit uruitul din spatele nostru, un motor încăpăţînat care îşi tot biciuia cilindrii. Ne-am răsucit uluiţi şi am zărit o maşină neagră, nepăsătoare la pantă, la gropi şi la şleaurile săpate de ploi. Era prima care răzbea pe drumul de coastă, după ce cu doi ani mai devreme, în toamna lui ’48, camionul care ne adusese din Bucureşti se poticnise în noroi şi ne silise să cărăm calabalîcul cu căruţa. O urmăream cum se mişcă încet, ca o arătare picată din lună, am pus fragii în traista cu zahăr şi am alergat în calea ei, să o cercetăm de aproape. Culmea, burtoasă cum era, maşina a oprit chiar în dreptul nostru, iar bărbaţii dinăuntru, topiţi de arşiţă, ne-au spus că la primărie e pustiu. L-au înjurat pe primar, au înjurat vara şi fînul, apoi au scos o listă de nume scrisă cu creionul chimic şi au vrut să ştie unde locuieşte Ştefan Stratin. Piticul i-a privit drept în ochi, la fel cum făcea cu cîinii ciobăneşti, nu s-a lăsat pe vine şi n-a şuierat ascuţit, dar le-a răspuns că n-a auzit niciodată de un asemenea om. Păi ăsta e tata, am bîiguit eu, mai ales că unul din bărbaţi ne îndemna să urcăm alături de ei, pe banchetă, să ne plimbe şi pe noi cîţiva kilometri. I-auzi, băi puţă, eşti băiat isteţ, mi-a zis tipul de lîngă şofer, un slăbănog palid, cu cearcăne, şi imediat l-a prins de poala cămăşii pe Ilie, l-a smucit şi l-a întrebat de ce minte. L-a lăsat în pace abia la sfatul altuia, poate şeful, care credea că aşa un mucos habar n-are pe ce lume e. Ne-au înghesuit între ei, maşina s-a urnit din loc şi a reînceput să uruie, Ilie tăcea mîlc, iar mie nu-mi era clar dacă pofta pentru spuma de fragi, dorinţa de-a merge cu o Pobeda neagră şi mîndria de-a fi băiatul învăţătorului sînt lucruri încurcate sau nu. Am aflat peste un sfert de ceas, cînd maşina a ajuns acasă şi a frînat la umbră, sub cei doi frasini.

Bărbaţii, patru, stăteau cu pistoalele scoase, mama, pe treptele de la intrare, nu se clintea şi îşi freca palmele de fustă, tata venea agale, cu coasa pe umăr şi cu pălăria pe ceafă, nu se uita doar la noi, parcă atunci descoperise iapa şi mînzul, vişinii, capra priponită cu o funie şi crestele munţilor, pe care încă mai luceau pete de zăpadă. Aş fi vrut să sar la pieptul lui, dar slăbănogul cu cearcăne îmi strîngea umărul ca o menghină. L-au luat în cătarea revolverelor, i-au strigat să arunce coasa, l-au făcut bandit chiar dacă el era profesor de liceu, fiu de bijutier şi de doi ani învăţător la ţară, iar înainte de a-l îmbrînci în maşină, cînd mama ţipa asurzitor, l-au scăpat o clipă, poate fiindcă tata fusese pe front şi ştia să lupte. A apucat să mă mîngîie pe păr şi să mă sărute în creştet. A plecat cu buza spartă. Buza de jos.