© 2013 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4116-1

ISBN PDF: 978-973-46-4117-8

ISBN print: 978-973-46-4033-1

Coperta: Carmen Parii

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

GEORGETA PÂNIŞOARĂ este conferenţiar doctor la Departamentul de Psihologie al Facultăţii de Psihologie şi Ştiinţele Educaţiei, Universitatea din Bucureşti. A scris 7 cărţi (este coordonatoarea volumului Psihologia copilului modern şi a colecţiei „Psihologia copilului & Parenting” la Editura Polirom), a fost implicată în proiecte naţionale şi internaţionale de profil.

ION-OVIDIU PÂNIŞOARĂ este profesor doctor, director al Departamentului de Formare a Profesorilor şi conducător de doctorat în Ştiinţele Educaţiei, Universitatea din Bucureşti. A scris 10 volume, dintre care Comunicarea eficientă, apărut la Editura Polirom în trei ediţii, a fost distins cu premiul Academiei Române.

Fiicei noastre Diandra-Maria, care a contribuit cu multe idei minunate la acest volum

Părinţilor noştri, care ne-au oferit o copilărie fericită

O nouă provocare:
Şcoala de vis

Este o după-amiază caldă de sfârşit de septembrie. Ne-am întors la şcoala în care învaţă Nick şi Dia. Ei au câştigat concursul, vă amintiţi? O cupă mare, medalii strălucitoare şi o mare provocare! Cei doi eroi ai noştri trebuie acum să propună cea mai frumoasă şcoală din lume, o şcoală în care orice copil ar vrea să înveţe. Chiar aşa, dacă aţi fi voi în locul lor, cum credeţi că ar trebui să arate o şcoală de vis?

— Aş vrea să fie o şcoală plină de lumină, cu toţi pereţii de sticlă, prin care să intre razele soarelui… zâmbeşte visătoare Dia.

— Cam greu să faci asta. Îţi trebuie o sticlă foarte rezistentă şi nu ai mai avea pic de intimitate…

— Ce îmi pasă mie? Este frumoasă o şcoală de sticlă sau nu este? Şi să fie ca un palat, la înălţime, deasupra oraşului, să fie construită pe…

— Cum deasupra oraşului? Cum faci fundaţia pentru o astfel de şcoală? Şi cum ajung elevii acolo sus?

— Cu nişte lifturi în formă de fluturi, care merg în toate direcţiile…

— Nu mai pricep nimic. Cum să te urci pe spinarea unui fluture? Nu se poate aşa! Eu vreau multe bănci, calculatoare, o sală de lectură pentru pauzele noastre!

— Plictisitor, plictisitor… Asta este şcoala ta de vis? Ce vis simplu…

— Simplu, dar clar şi sigur. Nu cai verzi pe pereţi…

Cei doi copii au plecat acasă îmbufnaţi. Nu înţelegeau de ce nu pot găsi o soluţie care să le convină amândurora. Ştiau că aveau la piept medalia cooperării; totuşi, ceva nu mergea bine. Oare ce putea fi?

Medalia autocunoaşterii

Cunoaşte-te pe tine însuţi!

Este deja seară, umbrele nopţii apar de peste tot. Dia stă în cameră şi răsfoieşte o carte despre natură. Cartea are multe poze cu fructe şi brusc i se face poftă de un măr gustos. Aşa că merge spre bucătărie, unde sunt părinţii ei:

— Tati, spuse Dia alegându-şi un măr, dacă aş fi un fruct, ştii ce mi-ar plăcea să fiu? Uite, un măr roşu şi frumos ca acesta, zise ea, arătând spre unul dintre fructele aflate pe masă.

— Mie mi-ar plăcea să fiu zmeură, interveni mama, intrând în jocul fetiţei, o zmeură parfumată. Dar stai puţin, Dia, noi suntem curioşi să ştim de ce ai făcut alegerea asta. De ce ai vrea să fii un măr?

— Nu ştiu… aşa mi-a venit, a zis ea, ridicând din umeri.

— Păi, ar fi distractiv să vedem care sunt motivele, nu crezi? Hai să ne jucăm un pic, să încercăm altceva. Dacă este să fii un fruct, alegi să fii un măr. Dar dacă este să fii un animal, ce ai alege?

Dia a rămas câteva clipe pe gânduri. I-ar fi plăcut să fie şi leu, pentru că leul este puternic şi curajos, i-ar fi plăcut să fie şi delfin, ca să înoate repede, sau pasăre, ca să zboare. Brusc, faţa i s-a luminat. Îi venise o idee:

— Cred că aş vrea să fiu un şarpe. Un şarpe mare şi puternic.

— Chiar? Aşa? a exclamat mirat tatăl ei. Oare de ce?

— Am un coleg nou la şcoală, s-a încruntat Dia, şi astăzi mi-a dat cărţile pe jos. Era în pauză, fugea după Dan şi m-a împins, iar eu am scăpat ghiozdanul din mână… Dacă aş fi şarpe, aş putea să îl muşc ca să-l pedepsesc.

— Dar te-a împins intenţionat? Poate că nu a vrut. Sau poate că nu ştie încă să se poarte. Trebuie să-i spui.

— Bine, renunţ la şarpe. Dar mi-aş dori ceva deosebit: un leu cu aripi care să ştie să înoate…

— Ce animal mai este şi ăsta? a râs mama. Leul zburător-înotător?

— Dar nouă ce animale ni s-ar potrivi? a devenit curios tatăl. Ei, a surâs el, acum să te văd! Ce ai alege?

— A, este simplu. Pentru tine, tată, un vultur. Tu eşti întotdeauna atent la tot ce se întâmplă. Iar tu, mamă, cred că ai putea fi o lebădă. Întotdeauna eşti graţioasă, delicată şi bună.

— Vezi, la asta voiam să ajungi. Nu doar să alegi ceva, ci să şi ştii de ce ai ales acel lucru. Tata este atent, vede tot, mama este delicată şi bună. Buun! Dar nu ne oprim aici. Hai să vedem ce răspunzi dacă ne gândim la culori. Ce culoare ţi-ar plăcea să fii?

— Alb. M-am gândit la zăpadă, aş vrea să fiu tot timpul liniştită şi să nu mă mai supăr cum am făcut astăzi la şcoală…

— Tot nu ţi-a trecut?

— Încerc, dar este destul de greu!

— Bine, a zis tatăl, văd că ai înţeles jocul. Aşa te descoperi pe tine mult mai uşor şi ajungi să te înţelegi; este simplu dacă găseşti ceva despre tine în tot ceea ce te înconjoară. Şi poţi să faci multe astfel de exerciţii. De exemplu, ştiu cât de mult îţi plac florile…

Tatăl rămase un pic pe gânduri, apoi continuă râzând:

— Uite, azi-dimineaţă, la serviciu, eu aş fi vrut să fiu un cactus sau un trandafir, ca să-l înţep pe şeful meu cu spinii. Dar acum, seara, când stau lângă voi şi totul este frumos şi bine, sunt doar o lalea catifelată…

— Stai un pic! strigă Dia cu faţa luminată de un gând. Mi-am dat seama şi de ce doream să fiu un măr: mărul este şi dulce, şi acrişor. Ai dreptate, tati, este mult mai simplu aşa. O să-i spun mâine colegului meu că nu-mi place să fiu împinsă. Dar cu un ton plăcut, ca să nu-l jignesc. Aşa cum am spus: dulce-acrişor…

— Că tot veni vorba despre mere, a intervenit şi mama. Hai că mi s-a făcut şi mie poftă!

— Şi mie, şi mie… a râs tatăl.

Câteva minute mai târziu, în timp ce muşca cu poftă dintr-un măr, Dia suna la uşa lui Nick.

— Bună, ce faci?

— Bună, a zis Nick, morocănos.

Încă era supărat în urma discuţiei pe care o avuseseră la şcoală.

— Auzi, spuse râzând Dia, tu ce animal crezi că ai vrea să fii?

— Ce întrebare mai este şi asta? Îţi baţi joc de mine? Nu sunt niciun animal, eu sunt OM!

— Este un joc, supărăciosule! Uite, eu aş vrea să fiu un leu cu aripi care să înoate ca un delfin!

— Ce animal mai este şi ăsta? Aşa ceva nu există! Nu ai cum să fii ceva ce nu există!

— Şi uite de aceea nu v-aţi înţeles la şcoală, s-a auzit un glas subţirel ca un clopoţel.

Dia a privit speriată în jur. Surpriză, pe umărul ei stătea o zână mititică ale cărei aripioare fâlfâiau în aer.

— Pentru că sunteţi diferiţi. Ţie, Dia, îţi place să încerci lucruri imposibile, să-ţi imaginezi, să visezi – şi este exact ce trebuie!

— Ba nu este, s-a auzit o voce metalică.

Pe umărul lui Nick stătea un roboţel de aceleaşi dimensiuni cu micuţa zână.

— Este mai bine ca Nick, lui îi plac lucrurile clare, vrea să analizeze totul, vrea să se gândească doar la lucrurile care funcţionează. Visurile sunt o pierdere de timp…

— S-o crezi tu! a spus pe un ton războinic micuţa zână.

— Stooop! a strigat Nick. Voi cine mai sunteţi şi de unde aţi apărut?

— Numele meu este Imago, a spus pe un ton suav zâna. Imago de la Imaginaţie. Iar urâciosul ăsta de robot este Gândy (aşa îl strigăm noi, numele întreg este Gândire). Deşi uneori cred că Gândy vine de la Gândac!

— Imago, mă superi! a bâzâit roboţelul.

— Bine, bine, nu vă mai certaţi! Dar de unde aţi venit? Ce căutaţi aici?

— Memo ne-a trimis. Suntem în… misiune specială, a zis Gândy. Trebuie să vă ajutăm să construiţi şcoala de vis.

— Păi… hai să o facem! a zis Dia.

— Nu acum, este prea târziu. Ne întâlnim mâine, după ore, a surâs Imago.

— OK, pe mâine… a zis Nick, dar nu primim nicio medalie? Memo ne dădea medalii…

În acel moment, un fum multicolor îi înconjură pe Dia şi Nick. Când fumul se risipi, ei aveau în palmă o medalie pe care scria mare: Autocunoaşterea.

Noaptea venise deja. Afară, Luna răspândea raze peste acoperişurile caselor în tot oraşul. Poate unuia dintre voi i-ar plăcea să fie o rază de lună?

Poezia autocunoaşterii

Pisica Zizi era fricoasă – Bau!

Până şi şoriceii o speriau,

Dar ea să lupte pentru pui a trebuit

Şi atunci un leu cumplit a devenit.

Iată de ce:

Cine eşti tu? Crezi că ştii?

Ce eşti şi ce vei deveni?

Un leu puternic, neînfricat,

C-un suflet mic şi delicat?

O pară dulce sau lămâie?

Caisă crudă… amăruie,

Eşti multe lucruri la un loc,

Să te descoperi este-un joc.

Încearcă s-afli cine eşti

Şi celorlalţi să povesteşti

Că eşti puternic, dar şi blând

Şi lumea o priveşti râzând.

Misiunea lui Gândy şi Imago

După ore veni momentul marii întâlniri. Nick şi Dia erau tare nerăbdători să-i cunoască pe Gândy şi pe Imago şi să afle care era misiunea lor specială. Aşteptară ce aşteptară, dar cei doi întârziau să apară. Deodată, din ghiozdanul lui Nick se auzi o voce speriată:

— Este întuneric aici.

Băiatul se grăbi să deschidă ghiozdanul, iar din el săriră afară Gândy şi Imago. Imago îşi scutură aripioarele:

— Dar multe cărţi mai duceţi voi în spate pentru şcoală. Am nimerit între două manuale mari şi grele, am crezut că o să mă strivească…

— Bine aţi venit! Abia aşteptăm să auzim despre misiunea voastră specială, a zâmbit nerăbdătoare Dia.

— A, da, misiunea! Ei bine, am venit să vă ajutăm. Primul pas a fost deja făcut. Ieri aţi aflat că sunteţi diferiţi. Lui Nick îi place să analizeze, să fie ordonat şi organizat. Pentru el, totul trebuie să fie clar, precis şi bine pus la punct. Este domeniul meu, a mai zis Gândy.

— Iar Diei îi place să improvizeze, să găsească idei neobişnuite, să viseze, a completat Imago. Este meseria mea…

— Am venit să vă arătăm cum puteţi să vă folosiţi mai bine atât gândirea, cât şi imaginaţia. Memo ne-a dat un set de medalii, dar ele nu vin din trecut (cum a fost înainte). Nu le-aţi câştigat încă, trebuie să munciţi şi să le strângeţi pe toate pentru a putea termina acest proiect. Şi mai ales trebuie să fiţi atenţi!

— La ce să fim atenţi? a întrebat Nick.

— La tot! strigă Gândy şi brusc acelaşi fum multicolor apăru din ghiozdanul lui Nick. Când se risipi, nici zâna şi nici roboţelul nu mai erau acolo.