Patrick Modiano, Pour que tu ne te perdes pas dans le quartier

Copyright © Éditions Gallimard, Paris, 2014 

All rights reserved

© 2016 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5952-4

ISBN PDF: 978-973-46-5953-1

ISBN print: 978-973-46-5878-7

Coperta: Carmen Parii

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

PATRICK MODIANO s-a născut în Boulogne-Billancourt, în 1945. În copilărie a fost foarte apropiat de fratele mai mic, care s-a stins din viaţă la doar zece ani; şocul morţii sale a marcat pentru totdeauna opera viitorului scriitor. După absolvirea liceului, Patrick nu s-a înscris la universitate, alegînd să se consacre scrisului. Succesul a venit îndată după prima carte apărută, La Place de l’étoile (1968), dublu premiată. A publicat pînă acum peste douăzeci de romane – Villa triste (1975), Remise de peine (1988), Un cirque passe (1992), La Petite Bijou (2001) –, volume autobiografice sau de eseuri, piese de teatru, scenarii de film şi cărţi pentru copii. Dintre cele mai importante distincţii primite amintim: Prix Goncourt (1978, pentru Rue des boutiques obscures) şi Premiul Nobel pentru Literatură (2014), „datorită artei memoriilor, prin care a evocat destine omeneşti dintre cele mai greu de înţeles şi a dezvăluit universul Ocupaţiei naziste“. La Editura Polirom au apărut pînă în prezent romanele Călătorie de nuntă (2014), Bulevardele de centură (2014) şi Iarba nopţilor (2015).

Nu pot înfăţişa realitatea faptelor, din ea pot face cunoscută numai umbra.

STENDHAL

Ca şi când n-ar fi fost. Ca o înţepătură de insectă, care la început ţi se pare un nimic. Cel puţin asta îţi spui cu glas scăzut, să te încurajezi. Telefonul sunase către ora patru după-amiaza acasă la Jean Daragane, în camera căreia el îi spunea „birou“. Aţipise pe canapeaua din spate, la adăpost de soare. Şi ţârâitul ăsta, pe care de atâta timp nu-l mai auzise, nu mai contenea. De ce atâta insistenţă? La celălalt capăt al firului, probabil persoana uitase să închidă. Într-un târziu, s-a ridicat şi s-a îndreptat spre partea încăperii de lângă fereastră, acolo unde soarele bătea cu putere.

— Aş dori să vorbesc cu domnul Jean Daragane.

O voce mlădioasă şi ameninţătoare.

— Domnul Daragane? Mă auziţi?

Daragane vru să închidă. Însă la ce bun? Ţârâiturile s-ar relua, necurmat. Şi, dacă nu tăia o dată pentru totdeauna firul aparatului…

— La telefon.

— Vă sun în legătură cu agenda dumneavoastră, domnule.

O pierduse luna trecută într-un tren care-l purta spre Coasta de Azur. Da, numai în tren s-ar fi putut întâmpla. Carneţelul îi alunecase probabil din buzunarul hainei în clipa când scosese biletul să i-l arate controlorului.

— Am găsit o agendă cu numele dumneavoastră.

Pe coperta gri scria: ÎN CAZ DE PIERDERE, ÎNAPOIAŢI ACEST CARNET LUI. Şi Daragane îşi completase într-o zi, mecanic, numele, adresa şi numărul de telefon.

— V-o aduc acasă. În ce zi şi la ce oră doriţi.

Da, cu siguranţă, o voce mlădioasă şi ameninţătoare. Şi chiar o tonalitate de şantajist, îşi zise Daragane.

— Aş prefera să ne întâlnim în oraş.

Se străduise să-şi stăpânească neliniştea. Dar glasul lui, pe care l-ar fi dorit indiferent, îi păru dintr-odată sugrumat.

— Cum doriţi, domnule.

Urmă o clipă de tăcere.

— Păcat. Sunt foarte aproape de locuinţa dumneavoastră. Mi-ar fi plăcut să v-o înapoiez imediat.

Daragane se întrebă dacă nu cumva omul aştepta în faţa imobilului şi avea să rămână acolo, pândindu-i ieşirea. Trebuia să scape de el cât mai repede cu putinţă.

— Să ne vedem mâine după-amiază, spuse până la urmă.

— Cum doriţi. Dar atunci să nu fie departe de unde lucrez eu. Prin apropierea Gării Saint-Lazare.

Daragane se pregătea să închidă, dar îşi păstră calmul.

— Ştiţi rue de l’Arcade? întrebă celălalt. Ne-am putea întâlni într-o cafenea. La numărul 42, pe rue de l’Arcade.

Daragane notă adresa. Îşi recăpătă suflul şi zise:

— Foarte bine, domnule. Ne vedem pe rue de l’Arcade la numărul 42, mâine la ora cinci după-amiază.

Apoi închise fără să mai aştepte răspunsul interlocutorului. Imediat îi păru rău pentru purtarea atât de nepoliticoasă, dar o puse pe seama căldurii care covârşea Parisul de câteva zile, o căldură stranie pentru luna septembrie. Îi sporea singurătatea. Îl obliga să rămână închis în camera aceasta până la apus. Şi-apoi, telefonul nu mai sunase de luni întregi. Cât despre mobilul de pe birou, se întreba când vorbise la el ultima oară. Abia dacă ştia să-l folosească, şi adeseori apăsa greşit pe taste.

Dacă necunoscutul n-ar fi telefonat, ar fi uitat cu totul de pierderea carnetului. Încerca să-şi amintească nume care fuseseră trecute în paginile lui. În urmă cu o săptămână, chiar voise să-l reconstituie şi, pe o foaie albă, începuse o listă. După o clipă, rupsese foaia. Nici unul dintre acele nume nu aparţinea oamenilor care contaseră în viaţa lui şi cărora nu avusese nevoie vreodată să le noteze adresele şi numerele de telefon. Le ştia pe de rost. În carneţelul acela nu apăreau decât oameni cu care avusese legături „de ordin profesional“, cum se spune, câteva adrese aparent utile, nu mai mult de vreo treizeci de nume. Şi, dintre ele, pe multe ar fi trebuit să le şteargă, fiindcă nu mai erau de actualitate. Singurul lucru care îl frământase după ce pierduse carneţelul era că-şi trecuse în el propriul nume şi adresa. Bineînţeles, putea să nu dea curs întâlnirii şi să-l lase pe individul ăla să-l aştepte în zadar pe rue de l’Arcade la numărul 42. Însă atunci tot ar fi rămas ceva în suspans, o ameninţare. Deseori visase, în deşertul unor după-amiezi de solitudine, că telefonul o să sune şi o voce blândă îi va propune o întâlnire. Îşi amintea titlul unui roman pe care îl citise: Timpul întâlnirilor. Poate că timpul acesta nu se sfârşise încă pentru el. Însă vocea de adineaori nu-i inspira încredere. Deopotrivă mlădioasă şi ameninţătoare, vocea asta. Da, chiar aşa.

*

Îl rugă pe şoferul taxiului să-l lase la Madeleine. Nu era zăpuşeala din celelalte zile şi puteai merge pe jos, cu condiţia s-o iei pe trotuarul umbrit. Daragane înainta pe rue de l’Arcade, pustie şi tăcută în soare.

Nu mai fusese prin împrejurimi de-o veşnicie. Îşi aminti că mama lui jucase într-un teatru din apropiere şi că tatăl lucrase într-un birou din capătul străzii, pe stânga, la numărul 73 de pe boulevard Haussmann. Se miră că păstra încă în memorie numărul 73. Dar tot trecutul acesta devenise atât de străveziu cu timpul… o ceaţă care se risipeşte sub razele de soare.

Cafeneaua se afla în colţul făcut de stradă cu boulevard Haussmann. O încăpere goală, o tejghea lungă deasupra căreia erau suspendate etajere, ca într-o autoservire sau într-un vechi fast-food Wimpy. Daragane se aşeză la una dintre mesele din fund. Va veni, oare, necunoscutul? Din cauza căldurii, ambele uşi fuseseră deschise: una dădea spre rue de l’Arcade, cealaltă spre bulevard. Vizavi, imobilul impunător de la numărul 73… Se întrebă dacă vreuna dintre ferestrele de la biroul tatălui dădea cumva spre locul ăsta. La ce etaj fusese? Însă amintirile se furişau din el încetul cu încetul, ca nişte baloane de săpun sau crâmpeie dintr-un vis ce se destramă la trezire. Şi-ar fi amintit el mai multe în cafeneaua de pe rue des Mathurins, în faţa teatrului, acolo unde-şi aştepta mama, sau împrejurul Gării Saint-Lazare, o zonă pe care o frecventase adesea odinioară. A, dar nu. Cu siguranţă, nu. Oraşul nu mai era acelaşi.

— Domnul Jean Daragane?

Recunoscu vocea. Un bărbat pe la patruzeci de ani stătea în faţa lui, însoţit de o femeie mai tânără decât el.

— Gilles Ottolini.

Aceeaşi voce, mlădioasă şi ameninţătoare. Străinul arătă spre fată:

— O prietenă… Chantal Grippay.

Daragane rămase pe banchetă, neclintit, fără măcar să le întindă mâna. S-au aşezat amândoi la masă, în faţa lui.

— Vă rog să ne scuzaţi… Am întârziat puţin…

Îşi luase un ton ironic, probabil căutat. Într-adevăr, era aceeaşi voce cu un uşor, aproape insesizabil accent din sud, pe care în ajun, la telefon, Daragane nu îl băgase de seamă.

Ten ivoriu, ochi negri, nas acvilin. Chipul mic, colţuros atât din faţă, cât şi din profil.

— Iată bunul dumneavoastră, îi zise lui Daragane pe-acelaşi ton ironic ce părea să ascundă un soi de stânjeneală.

Şi scoase din buzunarul hainei carneţelul cu adrese. Îl aşeză pe masă acoperindu-l cu palma, cu degetele răsfirate. Ai fi putut crede că voia să-l împiedice pe Daragane să-l ia.

Fata stătea oarecum deoparte, de parcă n-ar fi vrut să atragă atenţia asupra ei, o brunetă pe la vreo treizeci de ani, cu părul nici lung, nici scurt. Purta o cămaşă şi nişte pantaloni negri. Îi aruncă o privire neliniştită lui Daragane. Pomeţii şi ochii ei alungiţi îl făcură să se întrebe dacă nu cumva era vietnameză – sau chinezoaică.

— Şi unde aţi găsit carnetul?

— Pe jos, sub o banchetă din restaurantul de la Gare de Lyon.

Îi întinse agenda. Daragane o vârî în buzunar. Într-adevăr, îşi aminti că în ziua plecării spre Coasta de Azur ajunsese mai înainte la Gare de Lyon şi stătuse la o masă din restaurantul de la primul etaj.

— Doriţi să beţi ceva? întrebă numitul Gilles Ottolini.

Daragane se simţi tentat să-şi ia tălpăşiţa. Dar se răzgândi.

— Un Schweppes.

— Vezi dacă găseşti pe cineva să ne ia comanda. Eu vreau o cafea, zise Ottolini întorcându-se spre fată.

Tânăra se ridică de îndată. Părea obişnuită să-l asculte.

— Cred că v-a încurcat că aţi pierdut carneţelul…

Afişă un zâmbet ciudat, care în ochii lui Daragane păru obraznic. Însă poate că era doar stângăcie ori timiditate din partea lui.

— Ştiţi, de fapt, eu nu mai dau telefoane.

Celălalt îl privi surprins. Fata se întoarse şi se aşeză iarăşi pe locul dinainte.

— Nu mai iau comenzi la ora asta. Vor să închidă.

Daragane îi auzea vocea pentru întâia oară, un glas răguşit, fără acel vag accent sudic al vecinului ei. Avea mai curând accent parizian, dacă asta mai înseamnă ceva.

— Lucraţi în cartier? întrebă Daragane.

— La o agenţie de publicitate din rue Pasquier. Agenţia Sweerts.

— Şi dumneavoastră la fel?

Se întorsese spre fată.

— Nu, o luă înainte Ottolini, fără să-i lase ei timp să răspundă. Deocamdată n-are ocupaţie.

Şi din nou zâmbetul acela crispat. Fata schiţă şi ea un surâs.

Daragane se grăbea să-şi ia rămas-bun. Dacă nu o făcea imediat, când mai ajungea să se descotorosească de ei?

— O să fiu sincer cu dumneavoastră…

Bărbatul se aplecă spre el, iar glasul îi deveni mai strident.

Pe Daragane îl încercă aceeaşi impresie din ajun, la telefon. Într-adevăr, omul acesta avea o insistenţă de insectă.

— Mi-am permis să vă răsfoiesc agenda… din simplă curiozitate…

Fata întorsese capul, prefăcându-se că nu aude.

— Mă dispreţuiţi?

Daragane se uită fix în ochii lui. Celălalt îi susţinu privirea.

— De ce v-aş dispreţui?

Tăcere. Celălalt îşi plecă ochii. Apoi, cu acelaşi glas metalic:

— E cineva peste al cărui nume am dat în agenda dumneavoastră. M-ar ajuta să-mi oferiţi câteva informaţii despre el…

Tonul devenise mai umil.

— Iertaţi-mi indiscreţia…

— De cine este vorba? întrebă Daragane fără tragere de inimă.

Simţea dintr-odată nevoia să se ridice şi să se repeadă spre uşa deschisă către boulevard Haussmann. Şi să respire liber, afară.

— Despre un oarecare Guy Torstel.

Rostise numele întreg articulând cum se cuvine silabele, ca pentru a deştepta amintirile adormite ale interlocutorului său.

— Cum aţi zis?

— Guy Torstel.

Daragane scoase carneţelul din buzunar şi-l deschise la litera T. Citi numele, sus de tot pe pagină, dar acest Guy Torstel nu-i sugera nimic.

— Nu ştiu cine-ar putea să fie.

— Vorbiţi serios?

Celălalt părea dezamăgit.

— Apare cu un număr de telefon din şapte cifre, zise Daragane. Înseamnă că e vechi de vreo treizeci de ani…

Răsfoi paginile. Toate celelalte numere de telefon erau actuale. Cu zece cifre. Iar agenda aceasta n-o avea decât de cinci ani.

— Nu vă spune nimic numele ăsta?

— Nu.

În urmă cu câţiva ani, ar fi dat dovadă de amabilitatea pe care toată lumea i-o cunoştea. Ar fi zis: „Lăsaţi-mi puţin timp să desluşesc enigma…“ Dar cuvintele acelea nu îi veneau şi-acum pe buze.

— Îl ştiu din pricina unui incident despre care am găsit multe informaţii, reluă celălalt. Apare şi numele ăsta. Iată…

Părea dintr-odată că se apără.

— Ce fel de incident?

Daragane întrebase maşinal, de parcă şi-ar fi regăsit vechile reflexe de curtoazie.

— O întâmplare de-acum foarte mult timp… Voiam să scriu un articol despre ea… La început, ştiţi, m-am ocupat cu jurnalismul…

Însă atenţia lui Daragane slăbea. Chiar trebuia s-o şteargă cât mai curând, altfel omul acesta avea să-i povestească toată viaţa.

— Îmi pare rău, răspunse. Am uitat ce-i cu acest Torstel… La vârsta mea, omul începe să aibă pierderi de memorie… Din păcate, trebuie să vă las…

S-a ridicat şi le-a strâns mâna amândurora. Ottolini îi aruncă o privire necruţătoare, ca şi cum Daragane l-ar fi jignit, şi se pregătea să-i răspundă cu brutalitate. Cât despre fată, ea îşi plecase ochii.

Se îndreptă spre uşa din sticlă, larg deschisă, care dădea spre boulevard Haussmann, sperând că celălalt nu-l va împiedica să iasă. Afară, trase adânc aer în piept. Ce idee năstruşnică, să-şi dea întâlnire cu un necunoscut, el, care nu se mai văzuse cu nimeni de trei luni şi nu suferea deloc din pricina asta… Ba dimpotrivă. În singurătatea aceasta, nu se simţise niciodată atât de uşor, cu momente bizare de exaltare dimineaţa sau seara, de parcă totul ar fi fost încă posibil şi aventura pândeşte la colţ de stradă, cum spune titlul vechiului film¹… Nicicând, nici măcar în verile tinereţii lui, viaţa nu-i păruse la fel de lipsită de apăsare ca începând cu acea vară. Însă vara totul este în suspans, e un anotimp „metafizic“, aşa spunea odinioară profesorul lui de filosofie, Maurice Caveing. Ce curios, îşi amintea numele Caveing, dar nu mai ştia nimic despre acel Torstel.

Soarele nu dispăruse încă şi o adiere fină mai domolea căldura. La ceasul acela din zi, pe boulevard Haussmann nu era nici ţipenie.

În ultimii cincizeci de ani trecuse deseori pe acolo, chiar şi-n copilărie, când mama îl lua cu ea ceva mai sus pe bulevard, la marele magazin Printemps. Totuşi, în seara asta oraşul îi părea străin. Daragane aruncase toate odgoanele care l-ar fi putut ţine legat de el, sau, mai curând, oraşul îl respinsese.

Se aşeză pe o bancă şi scoase carneţelul din buzunar. Avea de gând să-l rupă şi să arunce bucăţile de hârtie în coşul de gunoi din plastic verde de lângă bancă. Dar şovăia. Nu, o să facă asta cât de curând, acasă, în linişte deplină. Printre numerele acelea de telefon, nici măcar unul pe care ar fi vrut să îl formeze. Şi-apoi, la cele două-trei numere neînsemnate acolo, cele care contaseră pentru el şi pe care le ştia şi în somn, nu mai avea cine răspunde.

1. L’aventure est au coin de la rue – film franţuzesc în regia lui Jacques Daniel-Norman şi lansat în 1944 (n.t.).

Pe la ora nouă dimineaţa, sună telefonul. Tocmai se trezise.

— Domnul Daragane? Sunt Gilles Ottolini.

Vocea i se păru mai puţin înfigăreaţă decât în ajun.

— Îmi pare rău pentru ieri… am impresia că v-am deranjat…

Tonul era politicos, chiar respectuos. Dispăruse cu totul insistenţa de insectă care îl deranjase atât de mult pe Daragane.

— Ieri, ştiţi… am vrut să fug după dumneavoastră, să vă prind din urmă… Aţi plecat aşa din scurt…

Tăcere. Dar una deloc ameninţătoare.

— Ştiţi, am citit câteva dintre cărţile dumneavoastră. Mai ales Tenebrele verii.

Tenebrele verii. Abia după câteva clipe Daragane îşi dădu seama că de fapt era vorba de un roman pe care îl scrisese demult. Prima lui carte. Trecuse o veşnicie de atunci…

— Mi-a plăcut mult Tenebrele verii. Numele din carneţelul dumneavoastră despre care am vorbit, Torstel… l-aţi folosit în Tenebrele verii.

Lui Daragane nu-i răsărea nimic în minte. Nici despre asta, nici despre restul cărţii.

— Sunteţi sigur?

— Doar l-aţi citat.

— Ar trebui să recitesc Tenebrele verii. Însă nu mai am nici un exemplar.

— Vi-l pot împrumuta pe-al meu.

Tonul îi păru lui Daragane ceva mai sec, aproape obraznic. Pesemne doar o închipuire. Din pricina unei prea îndelungi singurătăţi – nu mai vorbise cu nimeni de la începutul verii –, devii neîncrezător şi bănuitor faţă de semeni şi rişti să greşeşti când îi judeci. Nu, nu sunt aşa de răi cum îţi par.

— Ieri nu am avut vreme să intrăm în detalii… Dar ce-aveţi de împărţit cu-acest Torstel?

Daragane îşi regăsise tonul jucăuş. Era de-ajuns să schimbe câteva vorbe cu cineva. Aşa cum din câteva mişcări de gimnastică poţi să-ţi recapeţi sprinteneala.

— Se pare că mai demult a fost implicat într-un incident… Data viitoare când ne vom vedea, vă voi arăta documentele… V-am spus că scriam un articol despre afacerea asta…

Aşadar, individul voia o nouă întâlnire. De ce nu? De o vreme, Daragane avea o reţinere la gândul că nou-veniţi ar putea să intre în viaţa lui. Dar în alte momente simţea încă lipsa unei ocupaţii. Depindea de zi. Până la urmă, zise:

— Aşadar, cu ce vă pot ajuta?

— Sunt nevoit să lipsesc din oraş două zile din motive de serviciu. Vă voi telefona când mă întorc. Şi ne întâlnim.

— Cum doriţi.

Nu mai era în dispoziţia de ieri. Fusese probabil nedrept cu acest Gilles Ottolini şi îl văzuse într-o lumină proastă. Şi asta din cauza soneriei telefonului primit în prima după-amiază, care îl scosese dintr-odată din toropeala lui. O sonerie atât de rar auzită în ultimele luni, că l-a înfricoşat şi i-a părut la fel de ameninţătoare de parcă îi bătea cineva la uşă în zori de zi.

N-avea nici o poftă să recitească Tenebrele verii, chiar dacă lectura i-ar lăsa impresia unui roman scris de altcineva. Avea să-i ceară lui Ottolini să-i fotocopieze paginile unde era vorba de Torstel. Oare avea să fie suficient ca să-şi amintească ceva?

Deschise carneţelul la litera T, sublinie cu un pix albastru „Guy Torstel 423 40 55“ şi adăugă în dreptul numelui un semn de întrebare. Transcrisese acele pagini dintr-o fostă agendă, eliminând numele celor dispăruţi şi numerele care nu mai erau în uz. Şi pesemne că acest Guy Torstel se strecurase în susul paginii din cauza unei clipe de neatenţie din partea lui. Trebuia să găsească agenda mai veche, care data de vreo treizeci de ani, şi poate că amintirile aveau să îi revină când vedea numele respectiv printre alte nume din trecut.

Însă n-avea curaj să scotocească prin dulapuri şi sertare. Cu atât mai puţin să se apuce de recitit Tenebrele verii. De altfel, de-o bucată de vreme, lecturile lui se reduceau la un singur autor: Buffon. Găsea o adevărată mângâiere în scrierile sale, graţie limpezimii stilului, şi regreta că nu-l influenţase: să fi scris romane ale căror personaje erau animale, chiar copaci sau flori… Dacă astăzi ar fi fost întrebat ce scriitor şi-ar fi dorit să fie, ar fi răspuns fără să şovăie: un Buffon al arborilor şi al florilor.