© 2014 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4716-3

ISBN PDF: 978-973-46-4717-0

ISBN print: 978-973-46-4633-3

Coperta: Radu Răileanu

Ilustraţii de Carmen Parii şi Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MIHAELA (RĂDULESCU) SCHWARTZENBERG poartă următoarele „pălării”:

–    personalitate multimedia (16 ani de televiziune ca vedetă de top, moderator şi realizator, 3 ani de radio, peste 10 ani de texte apărute în revista Elle, dar şi în alte publicaţii);

–    scriitor… de încărcat bateriile altora, autoare a 3 bestselleruri, pînă acum;

–    expert în organizarea unor campanii umanitare – pe cont propriu sau cu organizaţii ca United Way, Save the Children, Hospice – Casa Speranţei, Crucea Roşie etc.;

–    consilier şi participant activ la acţiuni de voluntariat şi strîngeri de fonduri: peste 8 milioane de euro, în beneficiul societăţii româneşti defavorizate, în special al copiilor. A dotat din donaţii personale maternităţi şi spitale de copii; a generat campanii online pe paginile ei de Facebook (MihaelaRadulescuSchwartzenberg).

A fost de 4 ori „Femeia Anului”, a obţinut 5 premii APTR individual sau cu echipele alături de care a lucrat, peste 15 premii pentru munca umanitară, premiul pentru „vedeta cea mai influentă din media românească”. Cel mai îndrăgit premiu – medalia primită în 2013 de la MS Regele Mihai, pentru campania iniţiată şi condusă de ea, „Vedete pentru sinistraţi”. Are propria fundaţie caritabilă, „Fundaţia Ayan”, prin care ajută atît comunităţi, cît şi cazuri individuale. E pasionată de sporturi extreme, realizînd singura emisiune cu acest profil din România, şi de jurnalismul extrem – a fost în Irak şi Afganistan, iar filmul realizat de ea, Stelele deşertului, a fost premiat de APTR şi de MApN. În „colecţia” sa de interviuri se află cam toate personalităţile din România ultimilor 20 de ani. A fost primul jurnalist TV român care a transmis live de la Premiile Oscar şi corespondent special la Cannes. Şi-a completat interviurile „româneşti” cu unele realizate cu Catherine Deneuve, Robert De Niro, Quentin Tarantino, 3 laureaţi ai Premiului Nobel, 9 campioni mondiali, scriitorii Dan Brown şi Orhan Pamuk,

prim-ministrul israelian Benjamin Netanyahu, Johnny Depp etc.

Bunicii mele nepreţuite şi părinţilor mei,
cu iubire şi recunoştinţă

I do my part

Nu obişnuiesc să arunc în discuţii citate măreţe, oricât de bine s-ar potrivi în context, şi nici nu dau iama în zicale plate, prea des uzitate de oricine n-are ceva interesant de spus. Dar am o poveste-stindard, pe care mi-o repet în gând câteodată şi pe care i-am spus-o doar fiului meu, până acum. Am auzit-o într-o călătorie în Africa, de la nişte localnici care nu ştiau nici să citească. 

Era cam aşa. În pădure izbucneşte un foc năprasnic şi toate animalele sunt agitate, fug cât pot de departe; focul însă se întinde tot mai mult. Vulturul îşi cheamă confraţii şi încep să stingă focul cu apa adusă în cioc. Lângă ei, o pasăre minusculă, să zicem colibri, căra şi ea câte un strop de apă peste flăcările mistuitoare. Un vultur o vede şi râde de ea: 

— Păi, cu picătura aia de apă vrei să stingi tu ditamai focul? Nu vezi că e inutil?

— Poate că e, răspunde pasărea, dar îmi fac partea mea de treabă…

E povestea care mă motivează fără echivoc, cred enorm în tâlcul ei – dacă ne-am face toţi partea noastră de treabă, lumea asta ar fi mult mai prietenoasă, iar noi, mult mai senini şi mai înţelepţi…

Eu îmi fac partea mea de treabă, fie la muncă, fie pentru a-i ajuta pe alţii, fie în iubire… Şi zâmbesc… în lumea mea.

Lumea mea. Bărbatul tău

Lumea mea nu doare, pentru că n-ai în ce să te loveşti – n-are răutate, nu instigă la deznădejde sau renunţare şi nu-şi îngăduie deraieri, ci doar mici vanităţi de autor-femeie care crede profund în bunătate, iubire, generozitate, energie bună şi puterea de a-ţi da, pe alocuri, idei bune de adaptat la viaţa ta.

Îmi aleg teme din ceea ce văd şi trăiesc, mă aşez într-un unghi prietenos, rareori critic şi le dau culoarea stărilor mele. Nu merg până la capătul nici unei idei, pentru că, pe de o parte, nu cred în limite, iar pe de altă parte, cred că puteţi veni, măcar în gând, cu opiniile voastre, cu experienţele voastre, căci stăm în atâtea unghiuri diferite faţă de fiecare temă…

Mă cufund într-un subiect ca într-un fotoliu moale şi încerc să scot răul din el, ca dintr-un vis urât. Îl învălui cu posibilităţile favorabile felului meu de a gândi şi cu perspectivele care sunt capabile să schimbe ceva în bine. Trag nădejde să vă schimb neputinţele în voinţă şi tristeţea în zâmbet de speranţă. Nu pot face mai mult de-atât, paginile mele nu au puterea să vă ia de mână şi să vă arate o cale mai dreaptă şi nici nu sunt o oglindă care să vă dezvăluie ce nu vreţi să vedeţi, de teamă. Dar pot inspira ochii curioşi şi sufletele deschise, pot zgândări amorţeala din voi şi vă pot smulge un zâmbet care să vă lumineze ziua.

Cum iubesc bărbaţii nu e un studiu despre ei, ci mai mult despre noi, femeile care vrem să fim iubite şi avem atâtea de dăruit. Din lista de bănuieli personale despre cum iubesc bărbaţii, aş extrage câteva, în joaca de-a analiza:

– bărbaţii ne iubesc după cum au fost iubiţi de mamele lor;

– bărbaţii ne iubesc după cum au fost chinuiţi sau nu la prima iubire;

– bărbaţii ne iubesc pentru cât de mult avem grijă de ei;

– bărbaţii ne iubesc pentru că suntem diferite de toate femeile cu care s-au întâlnit;

– bărbaţii ne iubesc pentru că sunt dependenţi de binele cu care-i obişnuim (confort, sex, mâncare, curăţenie, copii bine crescuţi…);

– bărbaţii iubesc… altfel, chiar alb-negru, deşi noi tot sperăm să vedem curcubeul, din exces de romantism;

– bărbaţii vor sex şi ciorbă, noi, flori şi amor. Bine, aici am exagerat puţin, ca să nu vă sperie seriozitatea demersului.

Dacă nu sunteţi modelul old school (o unică iubire şi un singur penis, lifetime), aţi descoperit deja cât de diferit v-au iubit bărbaţii care s-au îndrăgostit de voi. Rămâne deci să completaţi lista de mai sus cu ceea ce aţi simţit adânc în voi, în iubirile de-o vară sau în cele cu ani grei de relaţie.

În definitiv, cum te iubeşte bărbatul TĂU e cheia, iar ceea ce urmează sunt doar idei, uneori euforice, alteori tentante, pentru a scoate din voi femeia cât mai „iubibilă” şi cât mai îndreptăţită să aibă pretenţii viu colorate de la bărbatul care o iubeşte.

Ce (n-)aş vrea să ştiu
despre bărbatul meu

Toată vara am văzut degete de la picioarele bărbaţilor. Am evitat cât am putut, dar şlapii au cucerit tălpile tuturor popoarelor lumii, mai ales ale popoarelor migratoare spre ţări calde şi îmbietoare. Am încercat să privesc mereu peisajul, frumuseţile din jur, faţadele clădirilor, dar am dat peste tot de degete strâmbe, bătături, unghii prost tăiate, călcâie crăpate. În avion, în aeroport, la restaurant, pe plajă, în magazine, în muzee, display-ul de degete răsfirate era inevitabil. Când şi când, câte o pedichiură reuşită sau o dispunere oarecum simetrică a bietelor degete îmi mai dădeau ghes să ridic privirea, de-a lungul femurului domnului, şi reuşeam chiar să ajung până la ochi, dacă nu mă răzgândeam la burta prea mare sau la petele de transpiraţie. Ştiu, iubirea te face să adori şi defectele bărbatului tău, dar aşa mi-ar plăcea să li se interzică bărbaţilor să poarte şlapi şi sandale! Aş vrea să fie ultimul detaliu fizic pe care să-l aflu despre un bărbat, ultima frontieră a intimităţii… Şi să le descopăr, aşa cum or fi ele, la ceva vreme după ce ne-am cunoscut, în toiul unei îndrăgosteli care să nu mai ţină cont de amănunte…

Cu şi mai multă rigoare, mi-ar plăcea să nu ştiu până la ce vârstă a dormit în pat cu mama lui sau care i-au fost iubitele ce m-au precedat. L-aş scuti, într-un schimb echitabil, de imaginea mea cu castraveţi pe ochi, cu bigudiuri în păr sau cu măşti cosmetice pe faţă. Nu i-aş prilejui nici o traumă defilând cu vopseaua de păr proaspăt aplicată şi nici n-aş lăsa uşa deschisă la baie, în toiul operaţiunilor de epilat, ras, scos puncte negre sau alte activităţi pe care noi, femeile, le practicăm cu patimă.

Mi-ar plăcea să nu-i văd hainele de care tocmai s-a lepădat decât în coşul de rufe, dar aş face o excepţie pentru acţiunile cu happy-end… în dormitor. N-aş vrea să aflu răspunsuri la întrebări pe care nu le formulez, n-aş face nici un efort să aflu picanterii din adolescenţa lui, n-aş vrea să-mi descrie ce-mi va face şi cum mă voi simţi, dar aş fi cea mai pregătită să mă surprindă, să mă simtă… Să simt că înţelege ce-mi trebuie ca să-l întregesc.

Bănuiesc că nu m-aş tăvăli de plăcere să-l văd uitându-se în reviste porno şi nici n-aş urmări cu sufletul la gură, cu capul pe umărul lui, acţiunea acaparantă dintr-un film de acelaşi gen. Nu i-aş interzice, nu l-aş certa, dar mi-ar plăcea să simt că are delicateţea de a-şi hrăni aceste nevoi în alte momente decât acelea… împreună.

N-aş vrea să ştiu ce face şi cum arată când e mort de beat. Mi-e frică de oamenii total diferiţi care locuiesc în aceiaşi oameni ce beau prea mult. N-aş vrea să-l văd consumând droguri, n-aş vrea să-l văd aruncând mizerii pe stradă, n-aş vrea să ştiu ce a făcut o oră în baie şi n-aş îndrăzni să-l cert pentru că a sforăit prea tare noaptea trecută. N-aş şti ce să-i răspund dacă m-ar întreba, brusc, ce nu-mi place la el, pentru că femeia care sunt şi care nu poate fi împreună decât iubind i-ar face mereu „şarf”-ul doar pe calităţi, pe abilităţi, performanţe, pe micile gesturi frumoase, nicidecum pe defecte şi ratări.

N-aş vrea să ştiu că înjură, că e violent, că e isteric sau strident. Aş vrea, dacă aceste urme urâte există în el, să dispară din felul în care s-ar simţi iubit, din jena pe care ar îndura-o ştiind că mă răneşte şi mă îndepărtează, din atmosfera, conversaţia şi relaţia noastră care n-ar fi deloc compatibile cu astfel de apucături.

N-aş vrea să ştiu că e un străin, nici măcar la începutul relaţiei noastre, ci un om care mă lasă să ştiu despre el doar ceea ce-l avantajează şi-i face dreptate în ecuaţia noastră. Nu m-aş simţi superficială sau slăbită de lipsa de curaj de a mă confrunta cu realitatea, ci protejată şi corect încadrată pe banda care mă duce exact în direcţia potrivită.

N-aş vrea să ştiu în ce situaţie nu e îndeajuns de bărbat, dar aş da orice să aflu, din vreme, dacă e bărbatul care mi se potriveşte, dacă e perechea pe care mi-am dorit-o şi pentru care m-am străduit, la fel de minuţios, să am mai puţine defecte vizibile, să fiu o fiinţă minunată, unică, necesară şi desăvârşită.

Nu m-aş hazarda să nu mai ştiu de mine iubindu-l, dar, dacă strădania lui ar fi egală cu a mea, aş vrea să ştiu totul despre… NOI. Şi să-i spun toate lucrurile astea şi altele, şoptite, în timp ce i-aş masa, cu uleiuri calde şi arome de insulă, fiecare deget de la picioare, oricum ar fi ele desenate… în palma mea.