Marta Petreu

Ionescu în ţara tatălui

Ediţia a III-a, revăzută şi adăugită

POLIROM
2012

© 2012 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3218-3

ISBN PDF: 978-973-46-3219-0

ISBN print: 978-973-46-3135-3

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MARTA PETREU este scriitor şi profesor. S-a format în ambianţa intelectuală a mişcării literare Echinox, de la Universitatea „Babeş-Bolyai” din Cluj. Profesor de istoria filosofiei româneşti la Universitatea „Babeş-Bolyai” şi redactor-şef (din 1990) al revistei Apostrof, mensual editat de Uniunea Scriitorilor din România şi de Fundaţia Culturală Apostrof. Doctor în filosofie al Universităţii din Bucureşti, cu lucrarea Valenţele estetice ale anamorfozei logice (1992). A debutat editorial în 1981, cu volumul de poeme Aduceţi verbele. Alte volume de poezie: Dimineaţa tinerelor doamne (1983); Loc psihic (1991); Poeme neruşinate (1993); Cartea mîniei (1997); Apocalipsa după Marta (1999); Falanga (2001); Scara lui Iacob (2006). O culegere lirică, Poèmes sans vergogne, i-a apărut în 2005 în Franţa, la Editura „Le Temps qu’il Fait”. Ca eseist şi istoric al filosofiei româneşti, a publicat următoarele volume: Teze neterminate (1991); Jocurile manierismului logic (1995); Un trecut deocheat sau „Schimbarea la faţă a României” (1999; ediţia a II-a, 2004; carte apărută în SUA în 2005, cu titlul An Infamous Past: E.M. Cioran and the Rise of Fascism in Romania); Ionescu în ţara tatălui (2001; ediţia a II-a, 2002; carte apărută în Serbia în 2011, cu titlul Jonesko u očevoj zemlji); Filosofia lui Caragiale (2003); Filosofii paralele (2005); Despre bolile filosofilor. Cioran (2008; ediţia a II-a, 2010; volum apărut întîi în Serbia, cu titlul O bolestima filozofa. Cioran); Diavolul şi ucenicul său: Nae Ionescu – Mihail Sebastian (Polirom, 2009; ediţia a II-a, 2010). A publicat, sub titlul Conversaţii cu… (2004 şi 2006), două volume de interviuri cu personalităţi ale vieţii intelectuale româneşti. A gîndit şi a alcătuit mai multe volume tematice de confesiuni (În lumea taţilor, 2004; Cele 10 porunci, 2007; Scriitorul şi trupul său, 2007). A prefaţat şi a îngrijit ediţii de carte de filosofie şi de literatură (Nae Ionescu, Bucur Ţincu, Arthur Dan, Constantin Rădulescu-Motru, Radu Stanca, D.D. Roşca, Alexandru Vona, Zaharia Boilă, Radu Petrescu ş.a.). Alte volume, în colaborare: Vlad Mugur, spectacolul morţii (2001), Sadovaia 302 bis (2006). Premiul Uniunii Scriitorilor din România (1981, 1997), Premiul Filialei Cluj a Uniunii Scriitorilor (2003, 2005, 2006), Premiul pentru eseu al Uniunii Scriitorilor din Republica Moldova (2003), Premiul revistei Poesis pentru poezie (1993, 2001), Premiul revistei Poesis pentru roman (2011), Premiul „George Bacovia” al revistei Contemporanul (1993), Premiul „Nichita Stănescu” (1997), Premiul „Henri Jacquier” (2001), Marele Premiu „Lucian Blaga” (2002), Premiul „Tudor Arghezi” (2008), Premiul Salonului de Carte Oradea (1993), Premiul Salonului Naţional de Carte Cluj (1997), Trofeul Societăţii „Eugen Ionescu” (Slatina, 2001), Premiul internaţional „Lillian Hellman/Dashiell Hammett Grant” pe 2001, acordat de Human Rights Watch. Face parte din gruparea literară Echinox; este membră a Uniunii Scriitorilor din România şi a Fundaţiei Culturale Apostrof. În 2011, Editura Polirom a iniţiat seria de autor „Marta Petreu”, în care au apărut pînă în prezent: Acasă, pe Cîmpia Armaghedonului (Premiul „Cartea anului 2011” acordat de România literară şi Fundaţia Anonimul; Premiul pentru cea mai bună carte de ficţiune a anului 2011, decernat la Gala Industriei de Carte din România; Premiul „Liviu Rebreanu” acordat la „Zilele Liviu Rebreanu”, Bistriţa, 2011; Premiul „Poesis” pentru proză, 2011), Apocalipsa după Marta, Cioran sau un trecut deocheat, De la Junimea la Noica. Studii de cultură românească (Premiul revistei Observator cultural pentru eseu, 2012), Filosofia lui Caragiale şi O zi din viaţa mea fără durere.

Cuvînt-înainte la o nouă ediţie

Prin 1975 sau 1976, nu mai ştiu exact, într-o sîmbătă cînd a venit ca de obicei la noi la masă, Baciu – aşa îi spuneam cu toţii, inclusiv fratele lui, deşi de fapt îl chema Natanail – mi-a adus în dar două volume cu coperte negru cu alb: teatrul lui Ionescu, publicat la Editura pentru Literatură Universală. Nu fără o anumită mîndrie, ca şi cum mi-ar fi dat un mare premiu, mi le-a pus la propriu în mînă: „Ia-le – mi-a spus Baciu –, pentru tine vor fi importante. E un autor anticomunist. Trebuie să-l citeşti, o să-ţi facă bine”. Şi a adăugat că el însuşi îl ştie de multă vreme, din închisoare. Căci Baciu era preot greco-catolic şi, deoarece credea că instituţiile trebuie salvate cu orice preţ, ajunsese în anii 1950 pentru multă vreme în închisoare, apoi în domiciliu obligatoriu pe te miri unde; prin 1974-1975, cu interdicţia de a locui în oraş, avea un domiciliu obligatoriu destul de convenabil, lîngă Cluj, în comuna omonimă, Baciu (dar nu de acolo i se trăgea apelativul de Baciu, ci de la faptul că era fratele cel mai mare într-o familie cu mulţi copii). Iar în 1976 a putut în sfîrşit să se mute la Cluj, într-o locuinţă modestă, cu două camere întunecoase, pe strada Florilor. Acum, cînd se află în Cimitirul Central, într-un mormînt plasat între mormintele mai multor măicuţe greco-catolice martire, aş şti mai bine ce să-l întreb şi despre Ionescu, şi despre închisoare. Aşa cum Nicolae Balotă a avut parte, în puşcărie, graţie lui Steinhardt, de un spectacol insolit cu antipiesa Cîntăreaţa cheală, şi ruda mea Natanail Munteanu – fost paroh al Bucureştiului, apoi, în clandestinitate, vicar greco-catolic, căruia cu greu îi puteai smulge o vorbă despre experienţa sa penitenciară – a avut parte de-o introducere în Ionescu în vreuna din puşcăriile prin care şi-a petrecut mulţi ani ai maturităţii. Cineva i-a jucat şi lui – poate la Gherla, poate la minele de plumb de la Baia Sprie, poate într-una din coloniile penitenciare de la Canal, căci a trecut prin toate –, ca lui Nicolae Balotă, Cîntăreaţa cheală. Aşa că Ionescu i-a rămas în minte ca un simbol al anticomunismului, pe care mi l-a pus mie ca atare în mînă, într-o zi de sîmbătă, cînd mi-a dăruit, nu fără emfază, cele două volume de teatru al lui Ionescu. Le-am citit. Cîntăreaţa cheală m-a înveselit, Scaunele m-a făcut să plîng. Îmi mai amintesc şi că piesa Rinocerii mi-a ridicat serioase probleme de înţelegere, pe care nici chiar faptul că am fost, încă din copilărie, o cititoare a Metamorfozei kafkiene nu m-a ajutat atunci să le dezleg.

Nu ştim ce sîntem şi cum ne „grădinăresc” peripeţiile vieţii noastre, cum lucrează în noi întîmplările şi semnele de întrebare la care n-am putut să răspundem pe loc şi pe care, din cauza asta, ni se pare că le-am uitat: pînă cînd, dezlegîndu-le, ni le amintim împreună cu întîmplarea originară. A trebuit să treacă ceva timp şi să învăţ cîte ceva despre lumea istorică românească pentru a avea revelaţia, simultan istorică şi transistorică, a semnificaţiei încifrate de Ionescu în rinocerii săi cu număr niciodată precizat de coarne.

*

Cartea aceasta a fost scrisă în timp şi publicată iniţial la Editura Biblioteca Apostrof de pe lîngă revista Apostrof (ediţia I, 2001; ediţia a II-a, 2002). Pentru ediţia de faţă, am revăzut şi adăugit toate textele. Nu am schimbat însă nimic în cele două răspunsuri polemice introduse în Addenda, pe care, deşi aş mai avea multe de adăugat, le republic fără nici o modificare.

28 august 2012, Cluj

Cuvînt-înainte la prima ediţie

Textele din această carte au fost scrise în perioade diferite. Astfel, primul eseu, Un Gorgias de Bucureşti, a fost scris în 1991, fiind, de fapt, un capitol din teza mea de doctorat; l-am publicat în volumul Jocurile manierismului logic, în 1995, şi îl reiau acum practic fără modificări. Celelalte texte le-am scris în intervalul aprilie 2000 – august 2001. Sînt conştientă de caracterul speculativ, iar nu demonstrativ, al unora dintre paginile mele, aşa că aştept cu nerăbdare şi curiozitate ca viitoarele cercetări de istorie literară să-mi confirme sau să-mi infirme speculaţiile.

M-au ajutat, la această carte, Ion Vartic, cu biblioteca lui, apoi Georgeta Dimisianu, Norman Manea, Gelu Ionescu, Michael Finkenthal, Dumitru Ţepeneag, Radu Beligan, Ion Pop, care mi-au dat informaţii, cărţi şi fotografii. Le mulţumesc. Fragmente din această carte au fost publicate în revistele România literară, Apostrof, 22 şi mai ales în Adevărul literar şi artistic. De asemenea le mulţumesc. Apoi: această carte a fost baza unui curs despre Ionescu la Masteratul de Teatrologie de la Facultatea de Litere a Universităţii „Babeş-Bolyai” din Cluj în anul universitar 2000-2001, iar privirile şi întrebările masteranzilor m-au îmboldit spre o claritate cît mai mare, chiar dacă în fapt de neatins.

15 august 2001, Cluj

Un Gorgias de Bucureşti

Renunţ la deplina lămurire a silogismelor mele pentru că dispreţuiesc logica. Sau, mai precis, nu cred decît în logica mea. Logica mea… da, un titlu admirabil pentru o carte pe care nu o voi scrie, din lipsă de cetitori atenţi şi subtili.

Eugen Ionescu, Eu

DOMNUL BĂTRÎN (Logicianului): Frumos lucru, logica!

LOGICIANUL (Domnului bătrîn): Cu condiţia să nu abuzezi de ea.

Eugène Ionesco, Rinocerii

În 1934, pe vremea cînd era român pur şi simplu – căci, vorba lui, „Dacă eram francez, eram poate genial”1 –, Eugen Ionescu a înzestrat cultura română cu o carte „aiuritoare”2, cum a numit-o unul dintre comentatorii ei: Nu. Selectată de „comitetul pentru premierea scriitorilor tineri needitaţi, cu împotrivirea a doi din cei şapte membri ai comitetului”, după cum este scris pe versoul paginii de titlu, Nu (carte care nu este, de fapt, debutul editorial absolut al autorului, căci în decembrie 1931 îi apăruse placheta de poeme Elegii pentru fiinţe mici) a fost şi este o sfidare. O provocare nu numai prin problemele puse de autor, ci şi prin modul şi tonul prin care le-a „rezolvat”. O provocare nu numai la adresa literaturii în general sau a literaturii române, ci şi la adresa literaţilor. Asta inclusiv în sensul cel mai banal al cuvîntului, căci pe vremea aceea Ionescu nu se ferea să se războiască pe orice ton, cu oricine. De pildă: Nu-ul ionescian a fost premiat la categoria eseu şi critică literară, alături de Pe culmile disperării de Cioran şi de Mathesis sau bucuriile simple de Constantin Noica, iar alte patru volume, de Eugen Jebeleanu, Vladimir Cavarnali, Dragoş Vrânceanu şi Horia Stamatu, au fost premiate la categoria poezie. Or, Ionescu, premiatul cu vîlvă şi bucluc, nu s-a ferit să-i „pedepsească” pe patru dintre membrii juriului pentru gustul lor literar. În august 1934 scrie:

„Comitetul pentru premierea scriitorilor tineri needitaţi” a avut în sînul lui cîţiva inşi cu desăvîrşire inapţi de a înţelege poezia: pe Tudor Vianu, prea gras, prea doct, prea strîns în nu ştiu ce corsete (care îl deformează, nu îl subţiază), inutile de altfel, căci carnea i se revarsă deasupra, iar osînza lui intelectuală continuă să crească; pe Mircea Eliade, acel om cam liric, cam entuziast, căruia i se datorează gafa Vladimir Cavarnali […]. Supremaţia viitoare a lui Eliade se va datora exclusiv lenei noastre. Cînd noi dormim, nebunul urlă: să mai controlăm? Nu! Ci vom scrie în istoria culturii: pe vremea cînd ne odihneam, M. Eliade a profitat de somnul nostru şi a adus, în cutare problemă, următorul punct de vedere: urletul. Neexistînd alt punct de vedere, urletul va fi singurul punct de vedere al culturii noastre la problema W.C. Intelectualitate română!!

Apoi sînt puşi la locul lor Petru Comarnescu, cel „născut sub steaua papagalului”, şi Şerban Cioculescu, „calamburgiu literar şi Caţavencu al criticei”. Nimic nou, de fapt – sînt aceleaşi maniere şi procedee ca în Nu şi ca în publicistica anterioară volumului Nu (şi care, în limbaj aristotelic, se numesc sofisme „faţă de un anumit interlocutor”3, numite mai apoi argumente ad hominem). Mai neobişnuit este faptul că în acelaşi insolent protest tînărul scriitor îi atacă şi pe unii dintre colegii de premiu: pe Vladimir Cavarnali, care este o „gafă”, un „mînjitor harnic şi cu vervă”, ce îşi „bagă nasul” în problemele culturii româneşti; pe Dragoş Vrânceanu, care este un poet „ruşinos de prost”, pe Eugen Jebeleanu, care scrie o poezie de „decoruri montate în carton şi în tinichea”. Numai Mircea Vulcănescu, care-i pledase cauza în juriu, şi, dintre poeţi, Horia Stamatu, pe a cărui valoare literară a mizat toată viaţa cu convingere, au scăpat acizilor lui eristici.

Într-o cultură care se hrăneşte copios din scandaluri, Nu a creat în jurul său un „scandal literar” durabil. La apariţia cărţii, unii colegi de generaţie au jubilat – de pildă, Mihail Ilovici, căruia fronda negatoare a lui Ionescu îi îndreptăţea ipoteza că mecanismul culturii noastre funcţionează prin negaţii succesive. Aşa cum Mircea Vulcănescu, în tablourile de generaţie pe care le tot întocmea, îl plasa pe Ionescu la „negativişti” şi la „confesivi”4 (alături de Mihail Ilovici, Mihail Sebastian, Emil Cioran şi H.H. Stahl), şi autorul Negativismului tinerei generaţii recunoaşte în autorul lui Nu un „negativist de atitudine”, căruia îi admiră „intransigenţa deosebită”5 pe care o manifestă în critică. Totodată, teoreticianul „experenţialismului” observă cu îndreptăţire că negativismul lui Ionescu nu este o atitudine izolată, ci una de grup, ei, tinerii, fiind „generaţia cu idolii ucişi”, o generaţie negativistă într-o cultură la rîndul ei negativistă – deoarece constituită, de la Maiorescu încoace, pe baza negaţiilor succesive6.

Un alt coleg de generaţie, Petru Comarnescu, care nu-i gustase ireverenţele la adresa lui Arghezi, i-a citit Nu-ul „cu curiozitate” şi chiar recunoscîndu-şi „un amestec de necaz şi admiraţie”, adică o oarecare invidie; dar mai apoi s-a liniştit, spunîndu-şi că Nu „totuşi nu-i o carte bine fundată”7.

Dintre colegii de generaţie, judecata cea mai elogioasă şi mai comprehensivă despre Nu a fost a lui Mircea Vulcănescu: identificînd şi tipologia căreia îi aparţine autorul, şi tragismul subteran al volumului8, el a contribuit din plin la premierea cărţii. Iar judecata cea mai aspră, emisă din fericire numai într-o scrisoare particulară, i-a aparţinut lui Cioran: „Îţi mulţumesc pentru volumul lui Eugen Ionescu”, îi scria el din München lui Petru Comarnescu. Şi continua:

Trebuie să-ţi mărturisesc că în viaţa mea n-am simţit un dezgust mai mare la lectura unei cărţi. O scîrbă nesfîrşită m-a apucat în faţa acestei nulităţi intelectuale şi morale. Este atît de puţină tragedie în mizeria acestui om, încît nu pot să am pentru el nici milă şi nici măcar dispreţ. Tu scriai în „Vremea” despre un aşa-zis mit ionescian. Eu n-am aflat de el; dar dacă este cazul, atunci cu adevărat nu mai e nimic de sperat de la cultura românească. De ce nu ţi-aş spune-o? După ce am citit cartea lui Eugen, am avut impresia că m-am prăbuşit într-un closet de ţară. Declar rupte orice legături personale cu acest om9.

Uşor de înţeles, dacă ne gîndim la fibra lui de ardelean patetic care îşi face speranţe privitor la cultura naţională şi nu acceptă caraghioslîcurile şi gratuităţile sofistice de felul celor din Nu, reacţia severă a lui Cioran nu a fost, cum ştim, singulară, căci şi alţi cititori ai volumului, începînd cu cei doi membri ai juriului, Şerban Cioculescu şi Tudor Vianu, au avut gesturi de distanţare faţă de carte.

Nu, „hibrida carte a lui Ionescu”10, cum o numeşte Nicolae Manolescu, este una cu destule capcane şi poate fi citită în mai multe feluri. De pildă, poate fi citită ca o carte de critică literară – căci vorbeşte despre operele lui Arghezi, pentru care a avut „o veritabilă obsesie”11, Ion Barbu şi Camil Petrescu, despre critică, citează opiniile unor critici (E. Lovinescu, Şerban Cioculescu, Felix Aderca, D.I. Suchianu, Isabela Sadoveanu, Mircea Eliade, Vladimir Streinu, G. Călinescu, Paul Sterian, Petru Comarnescu, Lucian Boz, Pompiliu Constantinescu, Ion Cantacuzino, Octav Şuluţiu, Lucian Boz, Mihail Sebastian etc.). Apoi, deoarece desfăşoară înalte consideraţii despre destinul culturii româneşti, pe care o compară cu marile culturi occidentale (cu aceea franceză, mai ales), deoarece întrebuinţează o vagă terminologie filosofică, în care se ghicesc reminiscenţe spengleriene, Nu poate fi citit ca o carte de filosofia culturii aplicată pe cazul individual al celei române. Nu poate fi citit şi ca o insolentă provocare la adresa lumii culturale bucureştene, căci autorul, punînd pe hîrtie incidente scriitoriceşti care, prin acordul tacit al breslei, sînt de obicei trecute sub tăcere, comite, de la primele pagini, multe indiscreţii premeditate. Nu-ul ionescian mai poate fi citit şi ca un jurnal de autor, pagini întregi ale cărţii fiind, în fapt, jurnal, fapt normal, dacă ne amintim diagnosticul pus lui Ionescu de autorul primei monografii româneşti dedicate acestuia: „scrierile româneşti ale lui Eugen Ionescu sînt, în fond, dilatări ale unui jurnal – jurnalul unei existenţe contorsionate şi obsedate de neputinţa unei constituiri din care opera să ţîşnească”12.

Cu asta nu am epuizat posibilităţile de lectură pentru această carte în care autorul, „temperament febril-belicos” şi cu „spirit de dominaţie”13, cum observa Arşavir Acterian, se răfuieşte cu cultura română, cu literatura şi critica literară mai ales, arătîndu-le cu degetul o incapacitate evidentă de altfel pentru toată lumea: aceea de a fi ineficiente în faţa morţii.

În epoca ei, ceea ce singularizează cartea faţă de altele este permanenta băşcălie şi faptul că Ionescu nu respectă convenţia obligatorie a genului literar; cu alte cuvinte, el nu respectă convenţia, de la care numai parodia face excepţie, a minimei seriozităţi auctoriale. Dimpotrivă, autorul ei nu este serios, ci, sfidînd pactul literar, un contrazicător năstruşnic şi dezinhibat, pus pe cîştigarea oricărei bătălii verbale, în numele adevărurilor şi criteriilor personale.

*

Pentru prietenii lui Ionescu, cărora acesta le citea fragmente din jurnalul său şi care îi ştiau textele apărute, stilul aparte al cărţii nu a fost o surpriză. Octav Şuluţiu, care petrecea ore de „adevărată înfrăţire”14 cu Ionescu încă din toamna anului 1927, a observat foarte devreme că „Eugen e totdeauna foarte subiectiv şi foarte intransigent”, el pornind „de la fapte subiective” pentru „a-şi ilustra teoretic sentimentele sale”15. Ionescu însuşi era de fapt conştient de asta, căci enunţase programatic (pe urmele lui Benda) că „Ideile noastre sunt, pe plan logic, expresia sentimentelor noastre”16. La fel, Şuluţiu a observat că prietenul său „Nu menajează pe nimeni”17 şi că „fiindcă e ambiţios şi vanitos a căutat un mod de manifestare în negativism”18.

La fel, Petru Comarnescu, geniul organizator al generaţiei ’27 de care aparţine şi Ionescu, a notat în jurnalul său, în ianuarie 1932, după ce tînărul critic îşi începuse seria atacurilor contra lui Arghezi, că „L-am mustrat [pe Eugen Ionescu] pentru articolul despre Arghezi, plin de «ţigănisme» româneşti”. Peste cîteva zile a adăugat că „Eugen Ionescu e grăbit, inhibat, dornic de succes cu orice mijloc”19. Aşa era, după cum ne confirmă Ionescu însuşi, în Jurnal la şaisprezece ani: „Eu şi prietenii mei […] vom cuceri lumea. […] e simplu că voi fi unul dintre marii scriitori ai istoriei lumii”20.

Iar publicistica acestui „mic geniu-boboc”21, cum l-a alintat Şuluţiu, a pregătit tonul aparte din Nu. Astfel, Ionescu a susţinut de la bun început că arta este „oglinda sufletului”, iar nu o reflectare „servilă” a realităţii; pentru el, „sufletul artistului” transformă orice obiect din natură, făcînd din el „expresia acelui suflet”22. Tînărul scriitor a făcut pe larg teoria că ideile noastre urmează sentimentelor pe care le trăim şi că de la această regulă nu se pot abstrage nici măcar filosofi precum Kant ori Nietzsche, căci noi „suntem predestinaţi, afectiv, să adoptăm cutare sau cutare idee. Există un adevăr: adevărul meu”23. Complementar, ideea de „discuţie obiectivă” şi „credinţa într-un adevăr absolut şi irevocabil raţional”, de „origine socratică şi idealistă”, i se par vorbe goale. Nimeni nu poate fi „obiectiv”, spune Ionescu, în nici o creaţie şi în nici o dezbatere:

Cînd discut, pornesc de la triumful adevărului meu. Ideea îmi apare în conştiinţă independentă de orice motivare logică: motivaţia i-o caut în drum. […] Ideea fiind determinată de tonalitatea mea afectivă, discuţia – pledoarie şi rechizitoriu – elimină, cu desăvîrşire, posibilitatea de obiectivitate. A discuta înseamnă a fi subiectiv. A fi obiectiv înseamnă a nu discuta. Orice discuţie este angajată tendenţios – ideea nefiind punctul de sosire, dar cel de plecare. / A „discuta obiectiv” este o contradicţie în termeni24.

Toţi oamenii sînt subiectivi, susţine el, iar obiectivitatea este numai iluzia şi autoînşelarea celor ce nu-şi conştientizează subiectivitatea: „Obiectiv este – păstrînd sau reducînd termenul – acel care are naivitatea subiectivităţii sale. Obiectiv: cel căruia nu îi este conştientă parţialitatea, subiectivitatea”25.

În fragmentele de jurnal adolescentin pe care le încredinţează tiparului, scriitorul susţine paradoxuri pe seama „Binelui” şi „Răului” şi conchide pe linia unei subiectivităţi asumate şi sfidătoare: de pildă, că „totul ar deveni echitabil dacă universul s-ar conduce după morala mea personală, care e mult mai inteligentă decît cea divină”. La fel, face o descriere intens subiectivă a lumii ca miraj:

O! Dacă omul nu ar avea halucinaţii; dacă nu ar inventa sensuri, care să-i justifice existenţa! Dacă nu şi-ar crea o atmosferă de miragii! Dacă nu ar adăuga peisajului optica lui care răstoarnă, care reface – nu ar exista nimic din cîte există. / Nu iubesc decît miragiul. Nu capătă semnificaţie spirituală decît ficţiunea, decît convenţia26.

Logica însăşi nu face decît să „solidifice miragiul” şi să creeze o aparenţă de realitate, spune el, iar apoi, ca şi cum ar aplica o lecţie despre condiţiile adevărului, conchide: „silogismul e just dacă premisele sînt juste; dar premisele – iată marele noroc, marea iertare că trăim – premisele nu sunt, n-au cum să fie juste”27. Într-un alt fragment cu acelaşi titlu, Lateral, publicat drept jurnalul unui personaj de roman („Caietul lui Ştefan Popescu, personagiu episodic dintr-un roman ce va apare”), Ionescu descrie, ca-n Elegii pentru fiinţe mici, teroarea lui de „fiinţă mică” într-un univers nesigur şi, pe cît de ameninţător, pe atîta de evanescent:

Nu am nici o siguranţă aici. În fiecare clipă, aştept să se cutremure pămîntul şi să se rupă în două; să se ciocnească planetele. / Cine îmi poate garanta că azi sau mîine, sau peste un ceas nu va surveni un cataclism? De unde ştiu că echilibrul acesta – miraculos, incredibil echilibru – nu este uzat, nu e obosit, nu mai poate ţine? / Sau poate că lucrurile nu au să cadă. N-au să se prăvale. Poate se vor destrăma numai, ca o ceaţă; ca apariţiile visului. // Mă lovesc de limitele, de zidurile raţiunii mele. […] Mă predau, mă părăsesc în braţele celor de dincolo, celor care ne înconjoară de peste tot. Mă încred. În orice caz – de altfel – suntem părăsiţi lor. Suntem marionetele lor. / […] Totul este o cutie: cineva o ţine în mînă. Noi suntem soldaţi de plumb. Nu putem cunoaşte substanţa celui care ne ţine în mînă. / Accept starea mea de marionetă. Accept ridicolul meu. Accept ridicolul metafizic al stării mele de om28.

Iar în Jurnal la şaisprezece ani (publicat în 1938) povesteşte cum într-o zi – cînd abia „făcuse” cîteva poezii şi „două nuvele” şi, drept urmare, se îmbăta de triumful creaţiei şi punea arta deasupra ştiinţei, filosofiei şi acţiunii – a fost constrîns să se dezmeticească şi să-şi dea seama că arta este ineficace în faţa morţii: „Ştii”, îi spune prietenul său, „alături, bunica mea trage să moară. Ce-ar fi să-i citim Luceafărul sau să-i descriem o catedrală? Cred că asta ar înzdrăveni-o!”29. Faţă în faţă cu moartea, „capodoperele lumii” nu sînt decît „zădărnicie”, conchide, ca Ecclesiastul, autorul Jurnalului la şaisprezece ani: „Toate capodoperele lumii, eroismele, civilizaţia…! Ce absurdităţi, ce pierdere de vreme, cînd aici e moartea. Acest fapt simplu, elementar, adevărat, al morţii vădeşte zădărnicia deplină a oricărei frămîntări”30.

Confruntat, ca-n Ecclesiast, cu moartea, şi confruntat, ca Pascal, cu stelele din spaţiile infinite ale cerului, el descoperă „groaznica neimportanţă a fiinţei umane”31 şi faptul că „totul sfîrşeşte în moarte”32. Drept urmare, a început să caute, pe calea raţionamentelor, un argument contra morţii care „mă înspăimîntă, mă distruge, mă umileşte”33. „Nu mai vreau să înving viaţa. Vreau să încerc şi să înving moartea”34 – declaraţia de război contra morţii (pusă, în Jurnalul… din 1926, pe seama prietenului său) se transformă, în eseul Ceea ce văd (1933), în argumentare logică împotriva condiţiei de muritor a omului. Precum Elias Canetti din Provincia omului, el caută argumente logice contra evidenţei unanim acceptate că toţi murim. Raţionamentul lui, în care îi cheamă în ajutor pe Pascal, pe Descartes (pe acesta îl cercetase la un moment dat din punct de vedere logic) şi pe fenomenologi, se desfăşoară în paşi mici: la început, se declară mefient faţă de „ceea ce văd şi evidenţă”. Moartea, de care se teme, îi apare ca evidentă. Dar evidenţele pot să înşele, ca dovadă faptul că „oamenii au văzut multă vreme că soarele se învîrteşte în jurul pămîntului […] dar li s-a demonstrat că se învîrteşte pămîntul, şi nu soarele”. Pe bază de analogie, el speră că şi evidenţa morţii este greşită:

evident este demonstraţia sau aparenţa a cărei eroare logică sau optică nu s-a putut încă revela; evident este lucrul pe care se pariază, pariul care încă nu a fost sfidat. Trebuie să pariem contrariul evidenţei ca să creăm evidenţe noi, o harababură de evidenţe. […] Avem, deci, dreptul să sperăm că nu murim, căci această probă are să vină odată şi odată; căci acest lucru încă nu este evident.

(Apoi, tipic!, pentru că nu-şi poate opri mecanismul inferenţelor, adaugă şi un raţionament cu concluzia contrară: „Cînd faptul că nu murim va fi evident, atunci, într-adevăr, va trebui să credem în moarte”.) El crede că în privinţa lumii „totul este atît de nesigur” şi „nimic nu poate fi demonstrat fără a fi înşelat”, aşa că noi „nu putem cunoaşte”35 şi nu putem avea nici o certitudine.

Pe cît de nesigur este în privinţa lumii şi a „Temeliei” sale, cum va formula ceva mai tîrziu („Unde este Temelia? Temelia?”36), pe atîta este de convins şi de sigur în ceea ce priveşte arta şi menirea artistului. Precum toţi colegii săi de generaţie – românească şi europeană, căci generaţia ’27, de care aparţine, a făcut parte dintr-o mişcare şi o generaţie europene37 –, şi Ionescu era preocupat de temeiul metafizic al celor ce sînt. Spre deosebire de mulţi dintre colegii săi români, care vedeau semnificaţii metafizice peste tot şi se îmbătau de „metafizic” la tot pasul, el a descoperit destul de devreme că literatura, arta, creaţiile umane în general nu sînt o cale de acces la rîvnitul temei metafizic al lumii (dacă el există) şi că orice creaţie umană are doar o finalitate imanentă vieţii şi sferei omului. A fost o descoperire importantă, care l-a tulburat: „Nu acordăm, hotărît, o însemnătate metafizică sau transcendentală [sic!] literaturii”38, nota el, lucid dar frustrat, într-un articol din 1931 – iar afirmaţia lui face punte peste ani cu următorul răspuns, numai în aparenţă paradoxal, la întrebările lui Petru Cârdu:

Cârdu: Care este idealul de a fi al scriitorului pe această lume?

Ionescu: Să scrie, bineînţeles, să scrie, să iubească scrisul, să imagineze.

Cârdu: La ce bun scrisul?

Ionescu: La nimic39.

După părerea lui, arta trebuie să îşi înnoiască tot timpul mijloacele proprii: „un poet mare este, dintr-un punct de vedere, un înnoitor al mijloacelor tehnice: ritm, metrică, imagini, vocabular. El îmbogăţeşte, deci, utilajul tehnic”40, spune el, situîndu-se prin asta foarte aproape de mişcarea avangardistă. Sau: „renovarea mijloacelor tehnice literare constituie unica măsurătoare a poeziei. Expresia poetică se realizează prin lupte, prin opoziţia la vechea expresie poetică, căreia, dacă nu i se substituie în întregime, îi sparge cadrele”41.

Este, de fapt, ceea ce va face el în teatru, începînd cu Englezeşte fără profesor, şi ceea ce a făcut şi în Nu, aici cu rezultate notabile, dar cu o tehnică, şi pentru el, şi pentru altcineva, de nerepetat.

Ideea înnoirii expresiei se combină la el firesc cu aceea, repetată obsesiv de toţi membrii generaţiei ’27, a revizuirii valorilor culturii româneşti: „Nu pricep ce alt itinerariu şi-ar putea propune o revistă de tineri decît acela – atît de imperios necesar – al revizuirii valorilor româneşti. Tot ceea ce, din eroare, din confuzie uneori voit acceptată, din tactică, se menţine pe primul plan de ierarhie, în cultura românească, trebuie supus unor ageri şi neînduplecaţi ochi critici”42.

Însumînd fondul de idei din publicistica ionesciană de dinainte de Nu, rezultă că tînărul autor credea în primatul subiectivităţii, constata percepţia contorsionat-nesigură a realităţii şi chiar considera realitatea drept nesigură şi gata să se destrame; la fel, credea că nu putem cunoaşte adevărul ultim, căci premisele noastre sînt mereu nesigure şi niciodată adevărate („dar premisele… nu sunt, n-au cum să fie juste”); la fel, utiliza deja o argumentaţie logică iscusită. În plus, avea ideea spargerii şi revoluţionării limbajelor şi tehnicilor oricărei arte. Împrăştiate în revistele vremii şi încă nesigure stilistic, textele lui Ionescu nu şi-au arătat pentru contemporani coerenţa lăuntrică ce le unea. Citite însă laolaltă, aceste game pregătitoare pentru Nu alcătuiesc un univers intelectual coerent: unul similar celui al marilor sofişti din secolul al V-lea î.e.n. Un univers al „omului problematic”, „manierist”, pe care abia Nu l-a etalat în întreaga lui coeziune.

*

În cultura română, termenii „sofist”, „mari sofişti”, „sofism” etc. au o încărcătură peiorativă; marii sofişti din a doua jumătate a secolului al V-lea î.e.n., adică Protagoras, Gorgias, Prodicos şi Hippias, sînt asimilaţi unor răufăcători; iar micii sofişti, adică filosofii şi retorii care, începînd cu secolul al IV-lea, s-au dedat jocurilor logice gratuite, spre încîntarea mai mult estetică decît cognitivă a spectatorilor, şi care îl iritau de-a dreptul pe Seneca, cu atît mai mult. Cu alte cuvinte, în cultura română, tot ce ţine de şcoala sofiştilor şi de sofistică este asimilat răului. Evaluarea depreciativă de care au avut parte sofiştii de-a lungul istoriei culturii europene – nu permanent, căci au existat perioade cînd poeţii erau omagiaţi drept sophista sau sophus43 – i se datorează lui Platon (şi lui Socrate, ca personaj creat de Platon), care a fost adversarul lor.

Dar, aşa cum îndeamnă Hegel, cînd vorbim despre marii sofişti şi şcoala lor, „acest sens rău al cuvîntului trebuie să-l înlăturăm şi să-l uităm”44.

La origine, aşa cum arată cel mai important specialist în marii sofişti, Mario Untersteiner, termenul „sofist” era lipsit de orice conotaţie peiorativă45 şi însemna pur şi simplu „savant”. Sofiştii sînt contemporani cu Pericle şi, ca filosofi itineranţi, călătoresc dintr-o cetate în alta, dînd „spectacole” filosofice: adică, ţinînd discursuri pe teme de cultură generală, după cum observă Hegel. Iar dacă pînă la ei educaţia a fost făcută de poeţi şi rapsozi, odată cu sofiştii educaţia este făcută de aceşti filosofi retorici, drept care va căpăta şi o dimensiune filosofică şi argumentativă. Reproşul ce le este adus de Platon, cum că iau bani pentru cursurile lor, este pe cît de adevărat, pe atît de nefondat, dacă ne gîndim la faptul că erau nişte profesori care-şi cîştigau existenţa (la fel ca profesorii de azi) şi trăiau – uneori foarte luxos – de pe urma muncii lor. Celălalt reproş, că-i învaţă pe tineri că nu există un Adevăr unic, reprezintă punctul de vedere al concurenţei, inclusiv al concurenţei politice; şi acest reproş este exact, şi, cu toate acestea, după cum a arătat Hegel, nefondat, căci tendenţios.

Hegel este primul istoric al filosofiei care a încercat cu toată seriozitatea reabilitarea intelectuală şi morală a sofiştilor şi scoaterea lor de sub incidenţa şi a judecăţilor răuvoitoare ale lui Platon, care a fost adversarul lor în filosofie, şi a judecăţii comune, adică a prejudecăţii simţului comun. Filosoful german îi priveşte ca pe nişte profesori de cultură generală cultivaţi, cu o abilitate tehnică admirabilă, care îi învăţau pe tinerii doritori de cultură ceea ce aceştia doreau: cultura generală. Ei au fost dascăli de elocvenţă, furnizînd lumii greceşti, după cum observă Hegel, instrumentul de care avea nevoie pentru noua ei organizare socială şi politică de tip democratic46. Iar datorită „geniului lor creator”47 şi acţiunii lor educativ-filosofice, „avem în Elada ceea ce în timpurile mai noi s-a numit epocă a luminilor”48, spune Hegel. Ca agenţi stimulatori ai luminismului grec pe care de fapt l-au găsit în Elada şi pe care, prin acţiunea lor, l-au sprijinit şi l-au dus la înflorire, sofiştii au fost detestaţi şi criticaţi de cei pe care îi periclitau – de Platon, de pildă, preocupat să stabilizeze prin orice mijloace conglomeratul cultural moştenit49.

Sofiştii au fost acuzaţi pentru antilogiile lor, adică pentru susţinerea a două pledoarii, deci A şi non-A, egal de convingătoare pe seama unuia şi aceluiaşi subiect. Cu aceasta ne întoarcem la obiecţia de tip gnoseologic pe care le-a adus-o Platon, şi anume că ei fac „să învingă judecata strîmbă”50. Sofiştii sînt gata oricînd să vorbească despre orice, să „controverseze” pe orice temă; posedînd în cel mai înalt grad „îndemînarea de a controversa despre orice lucru”51, unul dintre marii sofişti, Gorgias, apărea, de pildă, în teatrul atenian şi cerea publicului „Propuneţi”52, în sensul că e gata să argumenteze bine orice temă care i-ar fi fost dată din public. Hegel observă însă că ţine de cultura generală a unui om să aibă o privire largă şi să-şi poată imagina mai multe puncte despre unul şi acelaşi subiect, şi că acest lucru l-au făcut întîi marii sofişti, iar apoi chiar Aristotel, în Topica:

Dar de arta de a convinge ţine cu deosebire următorul lucru: într-o chestiune oarecare să scoţi în evidenţă multiplele puncte de vedere pe care le implică şi să prezinţi ca valabile pe cele ce au legătură cu ceea ce îţi pare a fi cel mai util. […] numai un bărbat cultivat este în stare să prindă aceste diverse puncte de vedere; arta de a convinge constă tocmai în meşteşugul de a scoate în lumină pe unele şi a le împinge, în schimb, în umbră pe celelalte. Spre acest scop ţinteşte şi Topica lui Aristotel53.

Şi, mai adaugă Hegel foarte nemţeşte, adică alambicat, numai cineva care n-a ajuns prea departe în dezvoltarea sa intelectuală se află în imposibilitatea de a găsi argumente pentru un anume punct de vedere al său, fie acesta bun sau rău.

Hegel mai arată şi că marii sofişti au meritul de a-i fi învăţat pe greci „gîndirea liberă”, care „nu se mai bazează pe credinţă”, ci pe „cercetare”54, pe examenul critic, şi că sofistica, departe de a fi o „particularitate de care se fac vinovaţi numai oamenii răi”, este în realitate „orice raţionare pe bază de argumente, aplicarea acestor puncte de vedere, invocare de argumente şi contraargumente”55. La fel, el a subliniat că „ţine de maniera sofiştilor obiceiul de a deduce din argumente care provin din sentiment, sînt sugerate de afectivitate etc.”56.

Considerîndu-i „foarte cultivaţi” şi „conştienţi că totul poate fi dovedit”, capacitate ce „nu este un defect, ci ţine de cultura superioară”57, Hegel i-a admirat pentru descoperirile lor mari din domeniul filosofiei. Protagoras, de exemplu, prin aserţiunea că omul este măsura tuturor lucrurilor, a formulat „principiul mare” al subiectivităţii umane – principiu care a fost mai apoi reformulat de Immanuel Kant în teza că „subiectul este activ” în cunoaştere58, observă Hegel. Un filosof şi mai profund decît Protagoras din Abdera a fost Gorgias din Leontium, care a contrariat bunul-simţ (dar ceea ce este bun-simţ nu este filosofie, precizează Hegel) prin tezele sale despre „fiinţă şi nefiinţă”.

După Hegel, bilanţul strict filosofic al marilor sofişti este impresionant: ei au descoperit rolul subiectului în cunoaştere, relativismul etern al cunoaşterii, dialectica „obiectivă” a nefiinţei şi fiinţei, plus dialectica vorbirii şi comunicării59. O parte a învăţăturii lor, care a supravieţuit pînă astăzi, este însă mai ambiguă şi priveşte mobilurile strict individuale pe care învăţătura lor le poate pune în acţiune: „Plăcerea, vanitatea, gloria, onoarea mea, subiectivitatea mea particulară” devenite „scopul meu”60, observă Hegel. Din tot ceea ce înseamnă marea sofistică greacă, această latură aplicată şi versatilă a doctrinei sofiştilor a fost respinsă într-adevăr cu o anumită îndreptăţire – nu totală, deoarece căutarea gloriei şi a succesului face parte totuşi din natura umană şi reprezintă valori, nu vicii – de Platon. Oricum, la începutul secolului al IV-lea î.e.n., şcoala sofiştilor, evoluată numai pe linia tehnicilor lunecoase de argumentare, a ajuns, aşa cum observă Émile Bréhier, la „un sfîrşit trist”, ea dizolvîndu-se fie în „cinism politic”, fie în „pură virtuozitate”61 logică.

Marii sofişti reprezintă aşadar o şcoală filosofică nu lipsită de echivocuri, însă cît se poate de respectabilă, cu mari merite în evoluţia filosofiei, în dezvoltarea individualităţii omului şi în evoluţia cultural-politică a cetăţilor greceşti. Ei au acordat o permanentă atenţie materiei prime în care omul gîndeşte şi creează, adică vorbirii, şi au construit numeroase tehnici şi artificii de argumentare, utile într-un regim democrat, care presupune un ins capabil să reacţioneze pentru a-şi apăra interesele şi a-şi pleda scopurile şi punctele proprii de vedere. Prin atenţia pe care au acordat-o stilului, sofiştii au avut un rol important în dezvoltarea literaturii ca expresie a scopurilor şi sentimentelor, deci a subiectivităţii umane. Mutaţia pe care au adus-o în gîndire şi în felul vorbirii a fost atît de mare, încît numele filosofului din Leontium a fost transformat în lumea greacă în verb, a gorgianiza, care trimite la stilul retoric încărcat, nenatural62.

1. Eugen Ionescu, Nu, Bucureşti, Editura Vremea, 1934, p. 286.

2. Ion Vartic, „Epilog”, în Eugen Ionescu, Eu, ediţie îngrijită de Mariana Vartic, cu un prolog la Englezeşte fără profesor de Gelu Ionescu şi un epilog de Ion Vartic, Cluj, Editura Echinox, 1990 (în continuare pentru volumul lui Ionescu: Eu).

3. Aristotel, Despre respingerile sofistice, în Idem, Organon, IV, traducere şi note de Mircea Florian, Bucureşti, Editura Ştiinţifică, 1963, 8, 170 a, p. 297.

4. Mircea Vulcănescu, „Despre «experienţă»” (datat 1934), în Idem, Pentru o nouă spiritualitate filosofică. Dimensiunea românească a existenţei, I, cuvînt-înainte de Constantin Noica, selecţia textelor, note şi comentarii de Marin Diaconu şi Constantin Balica, Bucureşti, Editura Eminescu, 1996, pp. 78-79.

5. Mihail Ilovici, Negativismul tinerei generaţii, I, Bucureşti, Editura „Gruparea intelectuală litere”, 1934, pp. 36, 59.

6. Ibidem, pp. 25, 34.

7. Petru Comarnescu, Jurnal, 1931-1937, Iaşi, Editura Institutul European, 1994, însemnare din 7 ian. 1934, p. 107 (în continuare: Jurnal).

8. Mircea Vulcănescu, „Pentru Eugen Ionescu” (datat februarie 1934), în Familia, sept.-oct. 1934; în Idem, Chipuri spirituale. Dimensiunea românească a existenţei, II, selecţia textelor, note şi comentarii de Marin Diaconu şi Constantin Balica, Bucureşti, Editura Eminescu, 1996, pp. 164-171.

9. Emil Cioran, scrisoare către Petru Comarnescu, München, 1 iun. 1934, în Manuscriptum, anul XXIX, nr. 1-2, 1998, pp. 235-236.

10. Nicolae Manolescu, Istoria critică a literaturii române. 5 secole de literatură, Piteşti, Editura Paralela 45, 2008, p. 877.

11. Eugen Simion, Tînărul Eugen Ionescu, ediţie nouă, Bucureşti, Editura Muzeul Literaturii Române, 2009, p. 97.

12. Gelu Ionescu, Anatomia unei negaţii. Scrierile lui Eugen Ionescu în limba română, 1927-1940, Bucureşti, Editura Minerva, 1991, p. 11. „Este aproape evident că Eugen Ionescu are în jurnalul său, nepublicat în cea mai mare parte, început în adolescenţă şi dus prin decenii pînă azi, cea mai vastă şi amănunţită scriere a sa”, mai remarca Gelu Ionescu la p. 20.

13. Arşavir Acterian, Jurnal. 1929-1945/1958-1990, cuvinte de întîmpinare de Bedros Horasangian şi Florin Faifer, Bucureşti, Editura Humanitas, 2008, 18 nov. 1932, p. 113.

14. Octav Şuluţiu, Jurnal, ediţie îngrijită, prefaţată şi adnotată de Nicolae Florescu, Cluj-Napoca, Editura Dacia, 1975, p. 65 (în continuare: Jurnal).

15. Ibidem, 26 ian. 1931, pp. 164-165.

16. Eugen Ionescu, „Comentarii pe marginea lui Valéry: Variations sur une pensée de Pascal”, 7 aug. 1930, în Idem, Război cu toată lumea. Publicistica românească, I, ediţie îngrijită şi bibliografie de Mariana Vartic şi Aurel Sasu, Bucureşti, Editura Humanitas, 1992, p. 11 (în continuare: Război).

17. Şuluţiu, Jurnal, 28 apr. 1931, p. 189.

18. Ibidem, 29 iul. 1935, p. 308.

19. Comarnescu, Jurnal, 16 ian. 1932, p. 21; 1 febr. 1932, p. 27.

20. Ionescu, „Jurnal la şaisprezece ani”, febr. 1938, în Idem, Eu, p. 71. Deoarece autorul datează explicit o însemnare de la mijloc ca fiind din „martie 1926” şi deoarece textul este structurat pe luni, poate fi datat ca aparţinînd perioadei decembrie 1925 – mai 1926.

21. Şuluţiu, Jurnal, 16 ian. 1929, p. 64.

22. Ionescu, „Cronică plastică”, 7 apr. 1927, în Idem, Război, II, p. 153.

23. Ionescu, „Comentarii pe marginea lui Valéry: Variations sur une pensée de Pascal”, 7 aug. 1930, în Idem, Război, I, p. 11.

24. Ionescu, „Despre discuţia obiectivă (Definiţii)”, ian. 1931, în Idem, Război, I, pp. 20-21.

25. Ibidem, p. 21.

26. Ionescu, „Lateral”, 16 iul. 1932, în Idem, Eu, pp. 154-156.

27. Ibidem, p. 156.

28. Ionescu, „Lateral”, mart.-apr. 1933, în Idem, Eu, pp. 37-38.

29. Ionescu, „Jurnal la şaisprezece ani”, febr. 1938, în Idem, Eu, p. 78.

30. Ibidem.

31. Ibidem, p. 72.

32. Ibidem, p. 73.

33. Ibidem.

34. Ibidem, p. 78.

35. Ionescu, „Ceea ce văd”, 15 nov. 1933, în Idem, Eu, pp. 164-165.

36. Ionescu, „Jurnal”, iul. 1934, în Idem, Eu, p. 169.

37. Vezi Marta Petreu, De la Junimea la Noica. Studii de cultură românească, Iaşi, Editura Polirom, 2011, studiul „Generaţia ’27 între Holocaust şi Gulag” (în continuare: De la Junimea la Noica).

38. Ionescu, „Contra literaturii”, 12 oct. 1931, în Idem, Război, I, pp. 25-26.

39. Eugène Ionesco, „Nu pot trăi fără Dumnezeu şi nu-l găsesc”, interviu realizat de Petru Cârdu, Paris, 9 sept. 1991, în Apostrof, anul X, nr. 11, nov. 1999, p. 11.

40. Ionescu, „Banalizarea poeziei”, 7 sept. 1931, în Idem, Război, I, p. 23.

41. Ionescu, „Unde D. Eugen Ionescu îşi manifestă dorinţa de a se «reabilita» tot în coloanele Faclei”, în Idem, Război, I, p. 85.

42. Ionescu, „General”, oct. 1932, în Idem, Război, II, p. 92.

43. Ernst Robert Curtius, Literatura europeană şi Evul Mediu latin, în româneşte de Adolf Ambruster, cu o introducere de Alexandru Duţu, Bucureşti, Editura Univers, 1970, p. 242 (în continuare: Literatura europeană).

44. Georg Wilhelm Friedrich Hegel, Prelegeri de istorie a filosofiei, I, traducere de D.D. Roşca, Bucureşti, Editura Academiei, 1963, p. 337 (în continuare: Prelegeri).

45. Mario Untersteiner, Les Sophistes, seconde édition revue et notablement augmentée avec un Appendice sur Les origines sociales de la sophistique, tome I, traduit de l’italien et présenté par Alonso Tordesillas, préface de Gilbert Romeyer Dherbey, Paris, Librairie Philosophique J. Vrin, 1993, p. 13.

46. Hegel, Prelegeri, I, p. 340.

47. Untersteiner, Les Sophistes, II, p. 221.

48. Hegel, Prelegeri, I, p. 338.

49. E.R. Dodds, Dialectica spiritului grec, traducere de Catrinel Pleşu, prefaţă de Petru Creţia, Bucureşti, Editura Meridiane, 1983, cap. VI, VII.

50. Platon, „Apărarea lui Socrate”, în Idem, Opere, I, traducere de Francisca Băltăceanu, Bucureşti, Editura Ştiinţifică, 1974, 18 b, p. 16.

51. Platon, Sofistul, în româneşte de Ştefan Bezdechi, Sibiu, Tipografia „Cartea Românească din Cluj”, 1945, 231, 232, pp. 47-48.

52. Philostratos din Atena, „Vitae sophistarum”, în Filosofia greacă pînă la Platon, II, 2, coordonator Ion Banu în colaborare cu Adelina Piatkowski, Bucureşti, Editura Ştiinţifică şi Enciclopedică, 1984, p. 450.

53. Hegel, Prelegeri, I, p. 340.

54. Ibidem, p. 338.

55. Ibidem, p. 348.

56. Ibidem, p. 349.

57. Ibidem, p. 350.

58. Ibidem, pp. 354-355.

59. Ibidem, pp. 353-363.

60. Ibidem, p. 351.

61. Émile Bréhier, Histoire de la philosophie, I, édition revue par Pierre-Maxime Schuhl et Maurice de Gandillac, Paris, Quadrige/PUF, 1981, p. 74.

62. Philostratos din Atena, „Epistulae”, 73, în Filosofia greacă pînă la Platon, II, 2, p. 460.