Bill Bryson, The Lost Continent. Travels in Small-Town America

Copyright © Bill Bryson 1989

All rights reserved

© 2019 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-8628-5

ISBN PDF: 978-973-46-8629-2

ISBN print: 978-973-46-7814-3

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: © mrdoomits/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

BILL BRYSON, născut în SUA, a lucrat ca jurnalist şi a fost rector al Universităţii Durham din Marea Britanie. La Editura Polirom, de acelaşi autor au mai apărut Acasă. O istorie a vieţii private (2012, 2017), De cealaltă parte a lumii. Călătorind prin Australia (2014), O plimbare în pădure. Redescoperind America pe cărările Munţilor Apalaşi (2015), Călătorii prin Europa (2015), Despre toate, pe scurt. De la Big Bang la ADN (2015), 1927. O vară care a schimbat lumea (2016), Însemnări de pe o insulă mică. O călătorie prin Marea Britanie (2017), Drumul către Little Dribbling. Noi însemnări de pe o insulă mică (2018) şi Însemnări dintr-o ţară mare. Visul american văzut de aproape (2018).

Tatălui meu

Mulţumiri

Aş vrea să le mulţumesc următoarelor persoane pentru amabilitatea lor şi ajutorul pe care mi l-au oferit sub diferite forme pe parcursul pregătirii cărţii de faţă: Hal şi Lucia Horning, Robert şi Rita Schmidt, Stan şi Nancy Kluender, Mike şi Sherry Bryson, Peter Dunn, Cynthia Mitchell, Nick Tosches, Paul Kingsbury şi mai ales mama mea, Mary Bryson, care are tot cele mai frumoase picioare din Des Moines.

Partea I

Estul

Capitolul 1

Mă trag din Des Moines. Cineva trebuia s-o facă şi pe asta.

Când te tragi din Des Moines, fie accepţi fără discuţii realitatea şi te aşezi la casa ta cu o fată din partea locului pe nume Bobbi, te angajezi la fabrica Firestone şi rămâi acolo pentru totdeauna, fie îţi petreci adolescenţa tot plângându-te că e o fundătură şi abia aştepţi să pleci, după care te aşezi la casa ta cu o fată din partea locului pe nume Bobbi, te angajezi la fabrica Firestone şi rămâi acolo pentru totdeauna.

Foarte rar se întâmplă să plece cineva de-acolo. Iar asta pentru că Des Moines e cel mai puternic somnifer de care s-a auzit. La marginea oraşului e un panou mare pe care scrie BUN VENIT ÎN DES MOINES. AŞA ARATĂ MOARTEA. Ei, nu există un asemenea panou. L-am inventat eu acum. Dar locul ăsta chiar te prinde în mreje. Oameni care n-au nici o legătură cu Des Moines ies de pe şoseaua interstatală şi intră în oraş ca să pună benzină sau să-şi ia nişte hamburgeri şi rămân aici pentru totdeauna. Mai sus de casa părinţilor mei locuiesc doi soţi din New Jersey pe care îi vezi rătăcind când şi când fără ţintă, cu un aer uşor nedumerit, dar ciudat de senin. În Des Moines, toţi sunt ciudat de senini.

Un singur om am cunoscut în Des Moines care nu era senin: domnul Piper. Domnul Piper era vecinul părinţilor mei, un idiot roşu la faţă, cu o căutătură răutăcioasă, care se îmbăta mereu şi intra cu maşina în stâlpi de telegraf. Oriunde mergeai, dădeai de stâlpi de telegraf şi de indicatoare rutiere înclinate într-un unghi periculos, ca martori ai obiceiurilor la volan ale domnului Piper. A lăsat asemenea urme în toată partea de vest a oraşului, cam aşa cum marchează câinii copacii. Domnul Piper era cel mai apropiat echivalent uman posibil al lui Fred Flintstone, însă mai puţin fermecător. Era membru al societăţii Shriners International şi republican – din tabăra lui Nixon – şi considera, se pare, că misiunea vieţii lui era să jignească cât mai mult. În afară de îmbătat şi boţit maşina, îi plăcea să se îmbete şi să-şi insulte vecinii, mai ales pe noi, pentru că eram democraţi, deşi era dispus să insulte şi republicani dacă noi nu eram prin preajmă.

În cele din urmă, am crescut şi m-am mutat în Anglia. Asta l-a înfuriat din cale afară pe domnul Piper. Era mai grav decât să fii democrat. De fiecare dată când eram în oraş, domnul Piper venea şi mă lua la rost.

— Nu pricep ce cauţi acolo, printre toţi englezoii ăia, zicea el provocator. Nu-s curaţi.

— Domnule Piper, nu ştiţi ce spuneţi, îi răspundeam cu accentul meu britanic afectat. Sunteţi un cretin.

Puteai să-i vorbeşti astfel domnului Piper pentru că (1) chiar era un cretin şi (2) nu asculta niciodată nimic din ce i se spunea.

— Am fost cu Bobbi la Londra acum doi ani şi camera noastră de la hotel nici măcar n-avea baie, continua domnul Piper. Dacă-ţi venea să te uşurezi în toiul nopţii, trebuia să mergi vreun kilometru pe hol. Nu aşa se trăieşte curat.

— Domnule Piper, englezii sunt modele de curăţenie. Se ştie foarte bine că ei folosesc mai mult săpun pe cap de locuitor decât oricare alţi europeni.

Iar domnul Piper pufnea dispreţuitor.

— Simplul fapt că sunt mai curaţi decât nişte nemţălăi şi nişte macaronari nu înseamnă nimic, băiete. Doamne, până şi un câine e mai curat decât nişte nemţălăi şi nişte macaronari! Şi să-ţi mai zic ceva: dacă nu-i cumpăra tăticu’ Illinoisul, John F. Kennedy nu ar fi fost ales în veci preşedinte.

Trăisem în preajma domnului Piper suficient de mult timp ca această bruscă deviere de la subiect să nu mă deruteze. Furtul alegerilor prezidenţiale din 1960 era una dintre vechile lui nemulţumiri, pe care o aducea în discuţie la fiecare zece-douăsprezece minute indiferent de direcţia în care evolua conversaţia. În 1963, în timpul funeraliilor lui Kennedy, pe când domnul Piper se afla în barul Waveland Tap, cineva i-a tras un pumn în nas pentru această remarcă. Domnul Piper s-a înfuriat atât de tare, încât a ieşit imediat şi s-a izbit cu maşina de un stâlp de telegraf. Domnul Piper nu mai este acum în viaţă, una dintre situaţiile pentru care, bineînţeles, te pregăteşte Des Moines.

În copilărie, credeam că partea cea mai bună a faptului că eşti din Des Moines e că nu te tragi din altă parte din Iowa. Potrivit standardelor din Iowa, Des Moines e o Mecca a cosmopolitismului, un centru dinamic al bogăţiei şi educaţiei, unde oamenii poartă costume din trei piese şi şosete de culoare închisă, adesea în acelaşi timp. Pe perioada campionatului anual de baschet între echipe de liceu din Iowa, când mocofanii din tot statul inundau oraşul timp de o săptămână, obişnuiam să-i acostăm în centru, oferindu-ne în bătaie de joc să le arătăm cum se merge cu scara rulantă sau cum să se descurce cu o uşă turnantă. Şi nu eram întotdeauna departe de adevăr. Când avea vreo 16 ani, prietenul meu Stan a trebuit să stea la vărul lui într-un cătun îndepărtat şi prăfuit, numit Urineşti sau Tâmpeşti, sau într-un alt loc la fel de neverosimil – tipul de localitate în care, dacă un câine e călcat de un camion, toată lumea se duce să-l vadă. În a doua săptămână, înnebunit de plictiseală, Stan a insistat ca el şi vărul lui să meargă cu maşina cale de 80 de kilometri până în orăşelul reşedinţă de district, Ţâţeşti, şi să găsească ceva de făcut. Au jucat popice într-o sală cu piste strâmbe şi mingi ciobite, apoi au băut un suc cu sirop de ciocolată şi au frunzărit un Playboy într-o drogherie, iar în drum spre casă vărul a oftat cu o imensă satisfacţie şi a zis: „Mersi mult, Stan! Nu m-am mai distrat niciodată aşa de bine!”. Aşa e.

A trebuit o dată să merg cu maşina la Minneapolis şi am luat-o pe o şosea secundară tocmai ca să văd peisajul. Dar nu era nimic de văzut. E doar plat şi dogoritor, plin de porumb, soia şi porci. Când şi când dai de o fermă sau de un orăşel mort, unde cele mai animate chestii sunt muştele. Îmi amintesc de o porţiune de drum lungă, încinsă, cu vizibilitate la vreo trei kilometri distanţă, şi de un punct maro la marginea drumului. Apropiindu-mă, am văzut că era un bărbat şezând pe o ladă în faţa curţii sale, într-un sat cu vreo şase case care se numea Ţuţuroi sau Plosca sau aşa ceva, şi urmărindu-mă cu nemăsurat interes cum mă apropiam. S-a uitat după mine cum am trecut ca vântul pe lângă el şi l-am văzut în oglinda retrovizoare continuând să mă urmărească cu privirea până când în final am dispărut în vălul de căldură. Toată treaba a durat vreo cinci minute probabil. Nu m-aş mira dacă s-ar mai gândi şi azi la mine din când în când.

Purta o şapcă de baseball. Îţi dai seama întotdeauna dacă un bărbat e din Iowa pentru că poartă o şapcă de baseball cu logoul de la John Deere sau de la o firmă producătoare de furaje şi pentru că are pe ceafă şanţuri adânci şi bine conturate de anii în care a tot condus un tractor John Deere sub soarele arzător. (Activitatea aceasta nu-i face prea bine nici minţii lui.) Cealaltă trăsătură distinctivă a sa e faptul că arată ridicol când îşi scoate cămaşa, pentru că are gâtul şi braţele ciocolatii, iar trunchiul, alb ca burta unei scroafe. În Iowa, asta se numeşte „bronz de fermier” şi este, cred, o distincţie de onoare.

Femeile din Iowa sunt aproape întotdeauna senzaţional de supraponderale – le vezi sâmbăta la mallul Merle Hay din Des Moines, năduşite şi cărnoase, în şort şi maiou, aducând puţin a nişte elefanţi îmbrăcaţi în haine de copii, ţipând la copiii lor şi strigându-i pe nume ca Dwayne şi Shauna. Dintre toţi oamenii, Jack Kerouac s-a găsit să considere că femeile din Iowa sunt cele mai drăguţe din ţară, dar nu cred că a ajuns vreodată la mallul Merle Hay într-o sâmbătă. Trebuie să recunosc totuşi un lucru – şi e ciudat, foarte ciudat: fiicele adolescente ale acestor femei grase sunt întotdeauna absolut încântătoare, catifelate, cu forme splendide şi cu acelaşi miros proaspăt şi natural ca un coş cu fructe. Nu ştiu ce li se întâmplă, dar trebuie să fie îngrozitor să te însori cu o asemenea frumuşică nubilă conştient fiind că în ea ticăie o bombă cu ceas care o va face, nu se ştie când, să se umfle, transformându-se în ceva enorm şi grotesc, probabil dintr-odată şi fără vreun preaviz, ca o barcă de salvare care se umflă singură după ce i-ai scos siguranţa.

Chiar şi fără acest motiv, nu cred că aş fi rămas în Iowa. Nu m-am simţit niciodată cu totul acasă acolo, nici măcar când eram mic. Prin 1957, bunicii mi-au dăruit de ziua mea un stereoscop Viewmaster şi un pachet de discuri intitulat „Iowa – statul nostru glorios”. Îmi amintesc că şi atunci m-am gândit că grupajul de splendori era cam subţire. În lipsa unor forme de relief remarcabile, a unor parcuri naţionale, câmpuri de luptă sau localităţi celebre datorită unor personalităţi care să se fi născut acolo, cei de la Viewmaster au fost nevoiţi să-şi solicite la maximum talentele creative în materie de imagini tridimensionale. Când duceai Viewmasterul la ochi şi acţionai maneta albă, te alegeai, din câte îmi amintesc, cu o imagine a localităţii în care s-a născut Herbert Hoover, impresionant de tridimensională, urmată de cealaltă mare comoară a statului Iowa, biserica Little Brown din Vale (ce a inspirat o melodie pe care nu prea şi-o mai aminteşte nimeni), podul rutier de la Davenport peste fluviul Mississippi (toate maşinile păreau să se grăbească spre Illinois), un lan unduitor de porumb, podul de la Council Bluffs peste Missouri şi iar biserica Little Brown din Vale, dintr-un alt unghi. Ţin minte că şi atunci m-am gândit că viaţa trebuie să însemne mai mult decât atât.

Apoi, într-o după-amiază cenuşie de duminică, pe când aveam vreo zece ani, am urmărit la televizor un documentar despre producţia de film în Europa. Într-una din secvenţe, Anthony Perkins mergea pe o stradă în pantă dintr-o metropolă, seara. Nu-mi mai amintesc dacă metropola era Roma sau Parisul, dar strada era pavată şi lucea de la ploaie, iar Perkins, purtând un trenci, mergea adus de spate, şi mi-am zis: „Hei, c’est moi!”. Am început să citesc – nu, am început să devorez – National Geographic, cu imaginile sale reprezentând laponi cu feţe luminoase şi castele învăluite în ceaţă şi oraşe antice infinit de fermecătoare. Începând din acel moment, am vrut să fiu un băiat european. Voiam să locuiesc într-un apartament cu vedere spre parc, în inima unei metropole, şi de la fereastra dormitorului meu să admir o panoramă cu dealuri şi acoperişuri înghesuite unele în altele. Voiam să merg cu tramvaiul şi să înţeleg limbi ciudate. Voiam prieteni pe care să-i cheme Werner şi Marco, care să poarte pantaloni scurţi, să joace fotbal pe stradă şi să aibă jucării din lemn. Nici în ruptul capului n-aş putea să spun de ce. Voiam ca mama să mă trimită să cumpăr franzele lungi de la un magazin cu un covrig din lemn atârnat deasupra intrării, voiam să ies pe uşa casei mele şi să fiu undeva.

De cum am ajuns la o vârstă suficient de mare, am plecat. Am lăsat Des Moines şi Iowa şi Statele Unite şi războiul din Vietnam şi scandalul Watergate şi m-am stabilit în cealaltă parte a lumii. Iar acum, când m-am întors acasă, am găsit o ţară străină, plină de criminali în serie şi de echipe sportive în oraşe nepotrivite (Indianapolis Colts? Toronto Blue Jays?), şi un moş simpatic pe post de preşedinte. Mama l-a cunoscut pe moşul simpatic pe vremea când era comentator sportiv şi i se spunea Dutch Reagan, la radio WHO din Des Moines. „Era un tip amabil, prietenos, uşor prostuţ”, spune mama.

Iar asta, dacă tot am ajuns aici, e o descriere destul de corectă a majorităţii populaţiei din Iowa. Nu mă înţelegeţi greşit. Nu sugerez nicidecum că oamenii din Iowa sunt deficienţi mintal. Sunt fără îndoială inteligenţi şi raţionali şi, în ciuda conservatorismului lor înnăscut, au fost întotdeauna dispuşi să aleagă un liberal inteligent şi onest în defavoarea vreunui conservator cretin. (Asta obişnuia să-l scoată din minţi pe domnul Piper.) Şi sunt mândru să vă spun că locuitorii statului Iowa au cea mai mare rată a alfabetizării din ţară: 99,5% din adulţi ştiu să citească. Când spun că sunt uşor prostuţi vreau să spun că sunt încrezători, amabili şi deschişi. Sunt puţin înceţi, desigur – când îi spui un banc cuiva din Iowa, între creierul şi expresia lui are loc un fel de cursă –, dar nu pentru că ar fi incapabili de activitate mintală foarte rapidă, ci doar pentru că nu e prea mare nevoie de ea. Mintea le e amorţită de credinţa simplă şi sănătoasă în Dumnezeu, în pământ şi în semenii lor.

Mai presus de orice, locuitorii din Iowa sunt prietenoşi. Intri într-un local ciudat din sudul SUA şi se face linişte deplină şi îţi dai seama că toţi ceilalţi clienţi se uită la tine ca şi cum ar evalua cât de riscant e dacă te omoară ca să-ţi ia portofelul şi îţi lasă trupul într-o groapă nu prea adâncă, pe undeva prin mlaştini. În Iowa eşti în centrul atenţiei, cel mai interesant lucru de care a avut parte oraşul de când o tornadă l-a luat pe sus pe bătrânul Frank Sprinkel cu tot cu tractor în mai anul trecut. Fiecare om pe care îl întâlneşti se poartă ca şi cum ţi-ar da bucuros ultima lui bere şi te-ar lăsa să te culci cu sora lui. Toţi sunt fericiţi, prietenoşi şi ciudat de senini.

Data trecută când am fost acasă, am intrat la Kresge’s, în centru, şi am cumpărat mai multe cărţi poştale ca să le trimit în Anglia. Le-am cumpărat pe cele mai ridicole pe care le-am putut găsi – un apus de soare deasupra unei păşuni, o imagine cu nişte fermieri ţinându-se curajoşi de o scară rulantă pe care scria „Am mers cu scara rulantă la mallul Merle Hay!”, chestii de genul ăsta. Erau toate atât de absurde, încât m-am simţit stânjenit din cauza lor când le-am dus la casă, ca şi cum aş fi cumpărat reviste deocheate, şi am sperat cumva să las impresia că nu erau de fapt pentru mine. Dar doamna de la casă s-a uitat la fiecare intenţionat şi cu interes – aşa cum fac întotdeauna casierele cu revistele deocheate, că tot veni vorba.

Când m-a privit, aproape că îi dădeau lacrimile. Purta ochelari cu ramă stil fluture şi avea o coafură beehive.

— Sunt tare drăguţe, a spus ea. Dragule, am fost în multe state şi am văzut multe locuri, dar pot să-ţi zic că ăsta-i cam cel mai frumos din câte am văzut.

Chiar a zis „cel mai frumos”. Şi vorbea serios. Biata femeie căzuse într-o stare de hipnoză terminală. Am aruncat o privire la ilustrate şi, spre surprinderea mea, am văzut dintr-odată ce voia să spună. Nu aveam cum să nu fiu de acord cu ea. Chiar erau frumoase. Împreună, am format o mică oază de admiraţie mută. Preţ de un moment ameţitor de neatenţie, am fost eu însumi aproape senin. A fost o senzaţie ciudată şi a trecut repede.

Tatălui meu îi plăcea Iowa. Acolo a trăit toată viaţa şi chiar şi acum îşi croieşte drum prin eternitate tot acolo, în cimitirul Glendale din Des Moines. Dar în fiecare an îl lovea o nevoie uşor maniacală să plece în vacanţă în afara statului. În fiecare vară, cam pe nepusă masă, încărca maşina până la refuz, ne zorea să urcăm, pornea spre vreo destinaţie îndepărtată, se întorcea să-şi ia portofelul după ce aproape ajungeam într-un stat învecinat şi pornea iar spre vreo destinaţie îndepărtată. În fiecare an era la fel. În fiecare an era îngrozitor.

Marele ucigaş era monotonia. Iowa se află în mijlocul celei mai întinse câmpii din partea noastră de galaxie. Dacă te urci pe un acoperiş de oriunde de pe cuprinsul statului, te întâmpină cât vezi cu ochii o mare neinteresantă de porumb. Iowa se află la 1.500 de kilometri de mare în orice direcţie, la 600 de kilometri de cel mai apropiat munte, la 500 de kilometri de zgârie-nori şi de hoţi şi de chestii interesante, la 300 de kilometri de oameni care nu obişnuiesc să se scobească cu degetul în ureche înainte de a răspunde la orice întrebare adresată de un străin. Ca să ajungi cu maşina din Des Moines în orice loc care prezintă fie şi un interes pasager, trebuie să faci o călătorie ce ar fi considerată de pomină în alte ţări. Adică zile la rând de monotonie constantă într-o capsulă de tablă, ca într-un cuptor încins, pe o şosea unduitoare.

Din câte îmi amintesc, am mers întotdeauna în vacanţă cu un Rambler break mare şi albastru. Era o maşină oribilă – tata a cumpărat întotdeauna maşini oribile, până când a ajuns la menopauza masculină şi a început să cumpere decapotabile roşii rapide –, dar avea marele avantaj al spaţiului. Pe bancheta din spate, fratele meu, sora mea şi cu mine eram la kilometri distanţă de părinţii noştri aflaţi în faţă – practic, în altă cameră. Cu prilejul raidurilor ilicite în coşul de picnic, am descoperit repede că, dacă înfigeai nişte chibrituri Ohio Blue Tip într-un măr sau într-un ou fiert tare, aşa încât să semene cu un porc-spinos, şi îl scăpai ca din întâmplare pe geamul din spate, era ca o bombă. Exploda cu un mic bubuit şi cu nişte scântei albastre surprinzător de mari, maşinile din spatele nostru făcând manevre de eschivă amuzante.

Tata, aflat la kilometri distanţă în faţă, nu ştia niciodată ce se întâmpla şi nu înţelegea de ce, toată ziua, alte maşini ajungeau în trombă în dreptul lui, iar şoferul gesticula furios, apoi accelera din nou, pierzându-se în depărtare.

— Ce-a mai fost şi asta? o întreba pe mama, pe un ton jignit.

— Nu ştiu, dragă, răspundea blajin mama.

Mama spunea mereu doar două lucruri. Spunea „Nu ştiu, dragă”. Şi mai spunea „Să-ţi iau un sendviş, scumpule?”. Când şi când, în călătoriile noastre, făcea alte observaţii, de pildă, „Aşa trebuie să lumineze becul ăla din bord, dragă?” sau „Cred că ai lovit câinele/omul/orbul ăla de-acolo, scumpule”, dar în general tăcea ca un înţelept. Iar asta, pentru că în vacanţe tatăl meu era un om obsedat. Principala lui obsesie era să economisească. Ne ducea întotdeauna la cele mai ponosite hoteluri şi moteluri şi la genul de birturi de la marginea drumului unde vasele se spală doar o dată pe săptămână. Aveai de fiecare dată premoniţia sumbră că la un moment dat, înainte să termini de mâncat, vei descoperi gălbenuşul întărit al altcuiva pândind pe undeva pe farfuria ta sau depus între dinţii furculiţei tale. Bineînţeles, asta însemna păduchi şi o moarte lentă şi dureroasă.

Dar chiar şi aşa ceva era aproape un răsfăţ. De obicei, eram nevoiţi să facem picnic la marginea drumului. Tata se oprea instinctiv în locuri de picnic proaste – la marginea unui popas pentru camioane aglomerat sau într-un părculeţ care se dovedea a fi în centrul vreunui ghetou extrem de sărac, astfel că grupuri de copii apăreau în jurul mesei noastre şi ne priveau tăcuţi cum mâncam brioşe Hostess şi chipsuri ondulate din cartofi – şi de fiecare dată se stârnea un vânt incredibil de puternic în clipa în care opream, aşa că mama, cât timp luam masa, nu făcea decât să alerge după farfurii de carton pe o suprafaţă de vreo jumătate de hectar.

În 1957, tata a investit 19,98 dolari într-un aragaz portabil a cărui asamblare înainte de fiecare utilizare dura o oră şi care era atât de capricios, încât nouă, copiilor, ni se spunea întotdeauna să stăm la o distanţă considerabilă când era aprins. Această măsură se dovedea însă inutilă de fiecare dată, pentru că flacăra pâlpâia doar câteva secunde înainte să se stingă, iar tata petrecea multe ore orientând aragazul ca să-l ferească de vânt, vorbindu-i totodată pe tonul scăzut şi agitat asociat de obicei cu nebunii cronici. În tot acest timp, fratele meu, sora mea şi cu mine îl imploram să ne ducă într-un loc cu aer condiţionat, feţe de masă din pânză şi pahare cu cuburi de gheaţă şi apă curată. „Tată”, îl imploram noi, „eşti un om de succes. Câştigi bine. Du-ne la un Howard Johnson’s!”. Dar el nici nu voia să audă. Copilărise în timpul Marii Depresiuni şi, oricând se punea problema să cheltuie din capital, i se citea pe chip expresia disperată a fugarului care tocmai a auzit lătrat de copoi în depărtare.

În cele din urmă, când soarele se apropia de asfinţit, tata ne împărţea hamburgeri reci, cruzi şi care miroseau a butan. Muşcam din ei o dată şi apoi refuzam să mai mâncăm. Aşa că tata se enerva, arunca totul în maşină şi ne ducea în viteză la vreun local de pe marginea drumului, unde un bărbat năduşit, cu pălărie pleoştită servea pe la mese în timp ce grătarul sfârâia de la grăsime. După aceea, în maşina cufundată în tăcere, plină de ostilitate şi de nevoi elementare nesatisfăcute, ieşeam din greşeală de pe şoseaua principală şi ne rătăceam, ajungând în câte un cătun bătut de soartă, cu un nume ca Apă-de-canal, Indiana, sau Apă-chioară, Missouri, şi ne luam o cameră la unicul hotel, tipul de dărăpănătură în care, dacă voiai să te uiţi la TV, trebuia să stai în holul de la recepţie şi să împarţi o canapea din imitaţie de piele, crăpată, cu un moş cu pete mari de transpiraţie la subsuori. Aproape sigur, moşul avea doar un picior şi probabil încă un handicap cu adevărat frapant, de pildă, nasul lipsă sau o adâncitură în frunte, ceea ce însemna că, chiar dacă nu voiai decât să urmăreşti serialele Laramie sau Our Miss Brooks, te trezeai că privirea ţi se ducea inevitabil, pe furiş, spre uimitorul trup pe jumătate mâncat de lângă tine. Nu te puteai abţine. Uneori, se întâmpla ca omul să nu aibă limbă, caz în care încerca să te implice într-o conversaţie însufleţită. Totul era cât se poate de nesatisfăcător.

După vreo săptămână de asemenea chinuri înfiorătoare, ajungeam în cele din urmă la o mare sau un lac albastru şi sclipitor ascuns printre munţi acoperiţi cu pini, un loc plin de leagăne, distracţii şi ţipete vesele de copii bălăcindu-se în apă, care aproape compensau toate prin câte trecuserăm. Tata devenea amuzant şi cald şi poate chiar ne ducea o dată sau de două ori la tipul de restaurant în care nu trebuie să urmăreşti cum ţi se prepară mâncarea şi în care paharul de apă ce ţi se oferă nu poartă un autograf cu ruj. Asta însemna să trăieşti. Era o opulenţă ameţitoare.

Îmi treceau toate aceste gânduri tulburi şi haotice prin cap, când am simţit o nevoie ciudată să mă întorc în locurile tinereţii mele şi să fac ceea ce autorilor de prezentări de cărţi le place să numească o „călătorie de descoperire”. Pe un alt continent, la 6.500 de kilometri distanţă, m-a cuprins pe nesimţite acea nostalgie care te copleşeşte când ai ajuns la mijlocul vieţii, tatăl tău a murit recent şi realizezi dintr-odată că a luat cu el ceva din tine când s-a dus. Voiam să mă întorc în locurile magice ale tinereţii mele – pe insula Mackinac, în Munţii Stâncoşi, la Gettysburg – şi să văd dacă sunt atât de atractive pe cât mi le aminteam. Voiam să aud şuierul jos, prelung al unei locomotive a companiei Rock Island într-o noapte liniştită şi ţăcănitul cu care se pierde în depărtare. Voiam să văd licurici şi să aud cicade ţârâind zgomotos şi să mă cufund fără scăpare în arşiţa înnebunitoare din august, care face chiloţii să se adune în fiecare pliu şi crăpătură şi să se lipească de tine precum latexul, iar pe bărbaţii blânzi şi politicoşi îi determină să-şi scoată pistoalele în baruri şi să lumineze noaptea cu focuri de armă. Voiam să caut reclame stradale la sucuri Nehi şi la cremă de ras Burma-Shave, să merg la un meci de baseball, să stau la o tejghea din marmură lângă un dozator de suc şi să trec cu maşina prin oraşe mici de tipul celor în care locuiau Deanna Durbin şi Mickey Rooney în filme. Voiam să călătoresc prin asemenea locuri. Voiam să văd America. Voiam să merg acasă.

Aşa că am luat avionul până în Des Moines şi mi-am cumpărat un teanc de hărţi rutiere, pe care le-am studiat şi asupra cărora am reflectat îndelung după ce le-am întins pe jos în living, alcătuind un itinerar circular imens care să mă poarte pe tot cuprinsul acestei ţări pe jumătate străine, stranii şi uriaşe. Între timp, mama mi-a făcut sendvişuri şi a spus „A, nu ştiu, dragă” când i-am pus întrebări despre vacanţele copilăriei mele. Iar în zorii unei zile de septembrie, în al treizeci şi şaselea an din viaţa mea, am ieşit tiptil din casa copilăriei mele, m-am strecurat la volanul unui Chevrolet Chevette bătrâior împrumutat de la sfânta şi încrezătoarea mea mamă şi l-am condus pe străzile plate, adormite ale oraşului. Am pornit la drum pe o şosea pustie, singura persoană având o misiune dintr-un oraş cu 250.000 de suflete cufundate în somn. Soarele era deja sus pe cer şi promitea o zi de-a dreptul toridă. În faţă mă aşteptau circa două milioane şi jumătate de kilometri pătraţi de porumb care foşnea încet. La marginea oraşului am intrat pe Şoseaua Iowa 163 şi m-am îndreptat vesel spre Missouri. Şi auzi rareori spunându-se asta.

Capitolul 2

În Marea Britanie fusese un an fără vară. Primăvara ploioasă se transformase pe nesimţite într-o toamnă mohorâtă. Cerul rămăsese luni la rând de un cenuşiu lipsit de profunzime. Uneori ploua, dar în general era doar vreme închisă, un ţinut fără umbre. Parcă ai fi trăit într-o caserolă de plastic. Iar aici, dintr-odată, soarele era de o intensitate năucitoare. Iowa deborda de culoare şi lumină. Hambarele de la marginea drumului erau de un roşu lucios, cerul de un albastru intens, hipnotic; în faţa mea se întindeau câmpuri verzi şi de culoarea muştarului. Pe şoseaua unduitoare scânteiau fărâme de mică. Iar ici şi colo, în depărtare, măreţe silozuri de cereale, catedralele Midwestului, corăbiile mărilor preriei, atrăgeau lumina soarelui şi o reflectau ca alb pur. Mijind ochii în strălucirea neobişnuită, mergeam pe şosea spre Otley.

Intenţia mea era să refac traseul pe care mergea întotdeauna tata spre casa bunicilor mei din Winfield – prin Prairie City, Pella, Oskaloosa, Hedrick, Brighton, Coppock, Wayland şi Olds. Succesiunea îmi era întipărită în memorie. Întrucât înainte călătorisem numai ca pasager, nu prea fusesem niciodată atent la drum, aşa că m-a surprins să descopăr că tot ajungeam în curbe bizare şi bifurcaţii, care îmi cereau ba să fac la stânga şi să merg vreo trei kilometri, ba la dreapta alţi câţiva kilometri, pe urmă iar la stânga şi tot aşa. Drumul ar fi fost mult mai drept dacă aş fi mers pe şoseaua 92 până la Ainsworth, iar de acolo spre sud, către Mount Pleasant. Nu puteam să-mi imaginez logica după care alesese tatăl meu acest traseu, iar acum, bineînţeles, nu mai aveam cum să aflu. Păcat, mai ales că aproape nimic altceva nu i-ar fi plăcut mai mult decât să acopere masa din sufragerie cu hărţi şi să se gândească pe îndelete la posibile variante. În această privinţă semăna cu majoritatea locuitorilor din Midwest. Direcţiile sunt foarte importante pentru ei. Au o nevoie înnăscută de a se orienta în spaţiu, chiar şi atunci când povestesc ceva. Orice întâmplare relatată de cineva din Midwest va devia la un moment dat spre un monolog interior încâlcit, de tipul „Stăteam la un hotel aflat la opt cvartale de clădirea administraţiei de stat, spre nord-est. De fapt, era spre nord-vest. Şi cred că erau mai probabil nouă cvartale. Şi o femeie fără nici o haină pe ea, purtând doar o căciulă din blană de raton, alerga spre noi dinspre sud-vest… sau să fi fost dinspre sud-est?”. Dacă de faţă sunt doi inşi din Midwest şi amândoi au fost martori la incident, poţi să-ţi iei adio de la ce s-a întâmplat, fiindcă vor petrece restul după-amiezii contrazicându-se cu privire la punctele cardinale şi nu vor mai reveni niciodată la poveste. În Europa, recunoşti oricând un cuplu din Midwest, pentru că se va opri pe un refugiu pietonal în mijlocul unei intersecţii aglomerate ca să se uite pe o hartă ce flutură în vânt şi să se contrazică cu privire la direcţia în care e vestul. Oraşele europene, cu străzile lor şerpuite şi aleile dezordonate, îi scot din minţi pe americanii din Midwest.

Această obsesie pentru geografie are probabil o oarecare legătură cu lipsa unor repere pe tot cuprinsul Midwestului. Uitasem cât de plat şi de pustiu e. Dacă te urci pe două cărţi de telefon aproape oriunde în Iowa, te alegi cu o privelişte. De unde mă aflam acum puteam să cuprind cu privirea o suprafaţă cam de dimensiunile Belgiei, dar pe ea nu era nimic în afară de câteva ferme la mare distanţă una de alta, câteva pâlcuri de copaci răzleţe şi două turnuri de apă, scânteieri argintii puternice indicând oraşe îndepărtate nevăzute. Undeva, în plan intermediar, un nor de praf se ţinea după o maşină pe un drum de pietriş. Singurele lucruri care se evidenţiau în peisaj erau silozurile de cereale, dar chiar şi acestea arătau identic şi priveliştile nu se prea deosebeau între ele.

Şi e foarte linişte. În afară de foşnetul neîncetat al porumbului, nu se aude nici un sunet. Cred că poţi auzi pe cineva strănutând într-o casă aflată la cinci kilometri distanţă („Sănătate!”, „Mulţumesc!”). Mai că înnebuneşti, probabil, când în viaţa ta există atât de puţini stimuli, când nu-ţi atrage atenţia nici un avion în trecere şi nici o maşină nu claxonează, când timpul curge atât de încet, încât aproape te aştepţi să descoperi că lumea încă mai urmăreşte Ozzie and Harriet la TV şi votează cu Eisenhower. („Nu ştiu cât de departe aţi ajuns voi, cei din Des Moines, dar aici, în Fudd County, suntem abia în 1958.”)

Elemente distinctive nu găseşti nici în oraşele mici. Aproape că nu se deosebesc între ele decât prin nume. Au întotdeauna o benzinărie, un magazin alimentar, un siloz de cereale, un magazin care vinde utilaje agricole şi îngrăşăminte şi vreo firmă neverosimilă, cum ar fi un furnizor de cuptoare cu microunde sau o curăţătorie chimică, ca să te poţi întreba în timp ce treci prin oraş „Şi la ce le-o fi trebuind curăţătorie chimică în Ciuperceni?”. Una din patru sau cinci comunităţi e de fiecare dată un oraş reşedinţă de district, construit în jurul unui pătrat. O clădire frumoasă din cărămidă, care adăposteşte tribunalul, un tun din timpul Războiul Civil şi un monument dedicat morţilor din cel puţin două războaie se află pe o latură a pătratului, iar pe celelalte laturi sunt diverse afaceri: un magazinaş cu tot felul de mărfuri ieftine, un bistrou, două bănci, un magazin de feronerie, o librărie cu cărţi pentru creştini, o frizerie, vreo două saloane de coafură, un magazin care comercializează tipul de îmbrăcăminte pentru bărbaţi pe care ar purta-o doar cineva dintr-un oraş foarte mic. Cel puţin două dintre firme se numesc Vern’s. În zona centrală a pătratului e un parc, cu copaci groşi, un foişor pentru orchestră, un catarg cu drapelul american şi bănci răzleţe pline de bătrâni cu şepci marca John Deere, care discută despre zilele în care aveau altceva de făcut decât să stea pe bănci şi să discute despre zilele în care aveau altceva de făcut. În asemenea locuri timpul abia se târăşte.

Cel mai răsărit oraş reşedinţă de district din Iowa este Pella, aflat la 65 de kilometri sud-est de Des Moines. Pella a fost întemeiat de imigranţi olandezi şi în fiecare an, în luna mai, încă organizează o mare sărbătoare a lalelelor, pentru care conving pe cineva important, cum ar fi primarul Hagăi, să vină cu avionul şi să le laude bulbii. Când eram mic, îmi plăcea Pella pentru că mulţi dintre localnici îşi puneau în curtea din faţa casei mici mori de vânt, făcând astfel oraşul oarecum interesant. N-aş spune că Pella devenea extraordinar de interesant, dar învăţai de la o vârstă fragedă să te bucuri de orice plăceri găseai într-o călătorie prin Iowa. În plus, la marginea oraşului era un Dairy Queen, unde tata se oprea uneori şi ne cumpăra cornete de îngheţată cu glazură de ciocolată, şi numai din acest motiv am avut întotdeauna un ataşament special faţă de Pella. Aşa că m-am bucurat să observ, când am intrat în oraş în acea frumoasă dimineaţă de septembrie, că în multe curţi din faţa caselor încă se învârteau mori de vânt. M-am oprit în centru şi am ieşit din maşină ca să-mi dezmorţesc picioarele. Fiind duminică, bătrânii de pe bănci aveau liber – erau de serviciu la dormit toată ziua în faţa televizorului –, dar în toate celelalte privinţe Pella era desăvârşit, după cum mi-l aminteam. Avea mulţi copaci şi straturi cu salvie viu colorată şi crăiţe strălucitoare. Avea propria moară de vânt, una frumoasă, verde, cu palele albe, aproape în mărime naturală, aşezată într-un colţ. Magazinele de pe laturile pătratului erau ca nişte cutii, având arhitectura preferată de magazinele din oraşele mici din întregul Midwest, dar cu cornişe în stil victorian şi alte ornamente vesele. Fiecare firmă avea o denumire olandeză solidă, de încredere: Farmacia lui Pardekooper, Brutăria Jaarsma, Asigurări Van Gorp, Librăria Gosselink cu cărţi pentru creştini, Brutăria Vander Ploeg. Toate erau închise, bineînţeles. Duminicile încă sunt zile de sărbătoare în locuri ca Pella. De fapt, întregul oraş era straniu de tăcut. Era cufundat în acel tip de linişte încremenită care te face să te întrebi, în cazul în care eşti suficient de isteric, dacă nu cumva toată populaţia a fost otrăvită peste noapte din cauza unei scurgeri de gaz inodor – care ar putea chiar în acel moment să preia insidios controlul asupra sistemului tău nervos central –, transformând Pella într-un fel de Pompeii de câmpie. Mi-am imaginat preţ de o clipă oameni venind de pretutindeni ca să privească victimele, fascinaţi în mod special de tânărul cu ochelari şi aer îngrijorat din piaţa oraşului, rămas pe vecie cu o mână la gât şi cu cealaltă încercând să deschidă portiera maşinii. Apoi însă am văzut un bărbat plimbând un câine la celălalt capăt al pieţei şi mi-am dat seama că eram în siguranţă şi că orice pericol trecuse.

Nu intenţionasem să zăbovesc, dar era o dimineaţă atât de splendidă, încât am pornit la întâmplare pe o stradă din apropiere, trecând pe lângă case îngrijite, cu structura din lemn la vedere, cupole şi frontoane şi verande cu balansoare de două persoane care scârţâiau în adierea vântului. Nu se auzea nimic altceva decât foşnetul paşilor mei printre frunze uscate. La capătul străzii am dat peste campusul Colegiului Central, o mică instituţie administrată de Biserica Reformată Olandeză, cu clădiri din cărămidă roşie cu vedere spre un râu şerpuit, peste care se întindea un pod arcuit din lemn. Întregul complex era liniştit ca o doză dublă de somnifer. Arăta ca tipul de colegiu îngrijit, prietenos, cu o abordare simplă pe care l-ar fi frecventat Clark Kent. Am traversat podul şi la celălalt capăt al campusului am descoperit încă o dovadă că nu eram singurul om în viaţă din Pella. De la o fereastră deschisă aflată la un etaj superior al unui cămin se auzea un casetofon cu volumul dat mult prea tare. A răsunat strident o clipă – ceva de la Frankie Goes to Hollywood, cred –, apoi, nu ştiu de unde, s-a auzit o voce tunătoare: „DACĂ NU OPREŞTI DRACULUI CHESTIA AIA ACUM, VIN LA TINE ŞI ŢI-O DAU DE CAP!”. Era vocea unei persoane corpolente – una a cărei poreclă presupun că era Barosanu. Muzica s-a oprit imediat, iar Pella şi-a reluat somnul.

Am plecat mai departe spre est, prin Oskaloosa, Fremont, Hedrick, Martinsburg. Numele îmi erau familiare, dar orăşelele îmi trezeau prea puţine amintiri. În majoritatea călătoriilor, până ajungeam în această etapă, mă întindeam deja printre scaune, într-o stare de torpoare indusă de plictiseală, întrebând la intervale de cincisprezece secunde: „Cât mai avem? Când ajungem? M-am plictisit. Mi-e rău. Cât mai avem? Când ajungem?”. Am recunoscut vag o curbă în apropiere de Coppock, unde am petrecut o dată patru ore, prinşi de viscol, aşteptând să treacă un utilaj de deszăpezire, şi câteva locuri în care ne opriserăm ca să o lăsăm pe sora mea să vomite, inclusiv o benzinărie din Martinsburg, unde ea a coborât din maşină de-a rostogolul şi a vărsat copios în direcţia gleznelor unui angajat care se ocupa de pompe (mamă, ce-a mai ţopăit băiatul!), şi o alta din Wayland, unde tata a fost cât pe ce să mă lase la marginea drumului după ce a descoperit că îmi omorâsem timpul slăbind toate şuruburile de pe panoul interior al uneia dintre portierele din spate, scoţând la iveală o perspectivă interesantă asupra mecanismului interior, dar şi defectând definitiv, din păcate, geamul şi portiera. Totuşi, abia când am ajuns la ieşirea spre Winfield, imediat după Olds, un loc în care tatăl meu anunţa cu un fel de bucurie delirantă că eram ca şi sosiţi la destinaţie, am simţit o mică remuşcare şi recunoştinţă. Nu mai trecusem pe drumul acela de cel puţin doisprezece ani, dar pantele sale blânde şi fermele izolate îmi erau cât se poate de familiare. Inima mea a prins aripi. Parcă mă întorceam în timp. Urma să redevin copil.

Sosirea la Winfield era întotdeauna palpitantă. Tata ieşea de pe şoseaua 78, apoi ne zgâlţâia mergând cu o viteză mult prea mare pe un drum de pietriş accidentat, stârnind nori de praf alb, după care, spre panica invariabilă a mamei, se îndrepta nebuneşte în direcţia unor şine de cale ferată aflate într-o curbă fără vizibilitate, spunând grav: „Sper că nu vine nici un tren”. Mama a descoperit abia după mulţi ani că pe acolo treceau doar două trenuri zilnic, ambele în toiul nopţii. Dincolo de calea ferată, singur pe un câmp părăsit, era un conac victorian precum cele din caricaturile lui Charles Addams din New Yorker. Nu mai locuia nimeni în el de zeci de ani, dar încă avea mobilierul, acoperit de cearşafuri umede. Sora mea, fratele meu şi cu mine obişnuiam să ne căţărăm înăuntru printr-un geam spart şi să ne uităm prin cuferele cu haine mucezite şi prin reviste Collier’s vechi şi la fotografiile unor oameni cu un aer ciudat de îngrijorat. La etaj se afla un dormitor în care, conform fratelui meu, zăcea cadavrul stafidit al ultimului locatar, o femeie care murise de inimă rea după ce fusese părăsită la altar. Nu am intrat niciodată acolo, deşi o dată, când aveam vreo patru ani, fratele meu s-a uitat pe gaura cheii, a slobozit un urlet, a strigat „Uite-o că vine!” şi a rupt-o la fugă pe scări în jos. L-am urmat smiorcăindu-mă şi scăpându-mă câte puţin pe mine la fiecare pas. Dincolo de conac se afla un câmp întins, plin cu vaci negre şi albe, iar dincolo de el era casa bunicilor, drăguţă şi albă la umbra unor copaci, cu un hambar mare, roşu şi hectare întregi de pajişte. Bunicii ne aşteptau întotdeauna la poartă. Nu ştiu dacă ne vedeau venind şi se grăbeau să-şi ocupe poziţiile sau pur şi simplu aşteptau acolo, oră după oră. E foarte posibil să fi fost a doua variantă, pentru că, să recunoaştem, în rest nu aveau mare lucru de făcut. Urmau patru sau cinci zile de distracţie. Bunicul avea un Ford Model T şi ne lăsa pe noi, copiii, să-l conducem prin curte, spre spaima găinilor şi a femeilor mai în vârstă. Iarna prindea o sanie în partea din spate a maşinii şi ne ducea în plimbări lungi şi înfrigurate pe drumuri acoperite de zăpadă. Seara jucam cu toţii cărţi la masa din bucătărie şi stăteam treji până târziu. În casa bunicilor era întotdeauna Crăciunul sau Ziua Recunoştinţei sau 4 Iulie sau ziua cuiva. Acolo era mereu fericire.

La sosirea noastră, bunica fugea să scoată din cuptor ceva proaspăt copt. Întotdeauna era un preparat neobişnuit. Bunica a fost singura persoană din câte am cunoscut – poate chiar singura persoană din lume – care chiar gătea după reţetele de pe cutiile cu alimente. Preparatele astea aveau întotdeauna denumiri de genul „Prăjitură răsturnată, cu orez expandat şi bucăţi de banană” sau „Aperitive pentru petrecere cu covrigei şi fasole albă Del Monte”. În general, aveau în compoziţie cantităţi surprinzător de mari din produsele respectivului fabricant, de regulă în combinaţii la care nu te-ai fi gândit, decât poate într-o perioadă de mare foamete. Singurul lucru care se poate spune despre aceste preparate e că erau inovatoare. Când bunica îţi oferea o bucată aburindă de prăjitură sau o felie de plăcintă, aceasta putea să conţină aproape orice – porumb dulce, fulgi de ciocolată, şuncă din conservă, morcov tăiat cubuleţe, unt de arahide. De obicei, conţinea pe undeva nişte orez expandat. Bunicii îi plăcea în mod special orezul expandat şi adăuga vreo două lopeţi la orice făcea, chiar dacă nu figura în reţetă. Era o bucătăreasă cât se poate de nepricepută, doar că nu ne punea viaţa în pericol.

Totul pare că s-a întâmplat cu foarte mult timp în urmă. Aşa şi este. De fapt, s-a întâmplat cu atât de mult timp în urmă, că bunicii mei aveau un telefon cu manivelă, din cele care se fixau pe perete şi la care învârteai maneta şi spuneai „Mabel, dă-mi-o pe Gladys Scribbage. Vreau s-o întreb cum face ea bulete festive cu fulgi de porumb glazuraţi şi sos de brânză”. Şi se dovedea că Gladys Scribbage asculta deja pe fir sau altcineva care asculta ştia cum să facă bulete festive cu fulgi de porumb glazuraţi şi sos de brânză. Toată lumea asculta pe fir. Bunica asculta adesea când nu se întâmpla mare lucru în jurul casei, acoperind receptorul cu mâna şi reproducând pentru cei prezenţi descrieri vii despre clisme, prolaps uterin, soţi care fugeau la Burlington cu barmaniţa de la Vern’s Uptown Tavern and Supper Club şi alte crize ale traiului într-un oraş mic. Nu trebuia să zicem nici pâs în timpul acestor şedinţe. Nu am reuşit niciodată să înţeleg în întregime de ce, fiindcă bunica intervenea adesea dacă detaliile deveneau cu adevărat picante. „Ei bine, eu cred că Merle e o prefăcută”, spunea ea. „Da, exact, Maude Bryson sunt şi vreau doar să spun că, după mine, e o nesuferită dacă i-a făcut aşa ceva bietei Pearl. Şi să-ţi mai zic ceva, Mabel: să ştii că în Columbus Junction se găsesc sutiene din acelea pentru susţinere mai ieftine cu un dolar”. Cam prin 1962, compania de telefonie a instalat în casa bunicii un telefon normal, fără linie comună, posibil la cererea restului oraşului. Asta a lăsat un gol în viaţa ei, în urma căruia nu şi-a mai revenit niciodată cu totul.

Nu mă aşteptam de fapt ca bunicii mei să mă aştepte la poartă, dat fiind că amândoi muriseră cu mulţi ani în urmă. Dar presupun că sperasem oarecum să locuiască acolo un alt cuplu de vârstnici simpatici, care să mă invite să arunc o privire şi să le împărtăşesc amintiri. Poate că m-ar fi lăsat să le fiu nepot. Cel puţin, presupusesem că locuinţa bunicilor mei era aşa cum o văzusem ultima oară.

Nu a fost să fie. Drumul care ducea spre casă era şi acum acoperit cu pietriş scânteietor, scoţând nori de praf satisfăcători când treceai pe el cu maşina, însă şinele de cale ferată dispăruseră. Parcă nici nu fuseseră acolo. Dispăruse şi conacul victorian, căruia îi luase locul o casă în stil rustic, cu maşini şi butelii de propan împrăştiate prin curte ca jucăriile unui copil mic. Mai grav, pe pajiştea cu vite se construiseră case cu frontoane. Casa bunicilor mei se aflase la o distanţă apreciabilă de oraş, o insulă răcoroasă de copaci într-o mare de câmpuri. Acum o înghesuiau căsuţe ieftine din toate părţile. Şocat, mi-am dat seama că hambarul dispăruse. Un nemernic îmi demolase hambarul! Iar casa în sine – ei bine, era o cocioabă. Vopseaua căzuse în bucăţi mari. Arbuştii fuseseră smulşi inutil, copacii tăiaţi. Iarba era înaltă şi plină de resturi din casă. Am oprit maşina pe drumul din faţă şi pur şi simplu am privit uluit. Nu pot să descriu sentimentul de pierdere pe care l-am încercat. Jumătate din amintirile mele erau în acea casă. După o clipă, a apărut o femeie grozav de supraponderală, într-un şort roz, care vorbea la un telefon cu fir aparent infinit şi care s-a oprit în pragul uşii deschise şi s-a uitat lung la mine, întrebându-se de ce mă uitam lung la ea.

Am mers mai departe, în oraş. În copilăria mea, pe strada principală din Winfield erau două magazine alimentare, un mic magazin universal, o cârciumă, o sală de biliard, sediul unui ziar, o bancă, o frizerie, un oficiu poştal, două benzinării – toate lucrurile pe care te-ai aştepta să le găseşti într-un orăşel prosper. Toată lumea făcea cumpărături pe plan local; toată lumea ştia pe toată lumea. Acum mai rămăseseră o cârciumă şi un magazin de unelte agricole. Existau şase terenuri virane pline de smocuri de iarbă, acolo unde fuseseră dărâmate clădiri fără să se mai construiască ceva în loc. Majoritatea clădirilor rămase se înnegriseră şi aveau scânduri bătute peste ferestre şi uşi. Parcă era un platou de filmare părăsit, abandonat de multă vreme degradării.

Nu puteam să înţeleg ce se întâmplase. Oamenii trebuiau acum să meargă probabil 50 de kilometri cu maşina ca să cumpere o pâine. În faţa cârciumii era un grup de motociclişti tineri, cu aer de golani. Aveam de gând să opresc ca să-i întreb ce se întâmplase cu oraşul lor, dar unul dintre ei, văzând că încetinesc, mi-a arătat degetul mijlociu. Fără nici un motiv. Avea vreo 14 ani. Brusc, mi-am continuat drumul, m-am întors pe şoseaua 78, pe lângă fermele răzleţite şi pantele blânde care îmi erau cât se poate de familiare. A fost prima oară în viaţa mea când am părăsit intenţionat un loc ştiind că n-am să-l mai văd niciodată. Întreaga experienţă a fost foarte tristă, dar ar fi trebuit să ştiu asta dinainte. După cum îi spuneam mereu lui Thomas Wolfe, există trei lucruri pe care pur şi simplu nu le poţi face în viaţă. Nu poţi învinge compania de telefonie, nu poţi face un chelner să te vadă până nu e el pregătit să te vadă şi nu te poţi întoarce acasă.