© 2010, 2015 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5758-2

ISBN PDF: 978-973-46-5759-9

ISBN print: 978-973-46-5779-7

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © iStockphoto.com/C_FOR

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MATEI VIŞNIEC s-a remarcat în anii ’80 ca poet, apoi ca dramaturg ale cărui piese, cu largă circulaţie în mediul literar, sînt interzise pe scenele profesioniste. În 1987 părăseşte România şi se stabileşte în Franţa, unde lucrează pentru Radio France Internationale. Piesele sale în limba franceză apar la Actes Sud – Papiers, L’Harmattan, Lansman, Crater, L’Espace d’un instant. Numele său figurează pe afişe teatrale în peste 30 de ţări. În ultimii ani Matei Vişniec s-a remarcat şi ca romancier. Dintre volumele publicate amintim: Omul pubelă • Femeia ca un cîmp de luptă (2006), Păianjenul în rană (2007), Groapa din tavan (2007), Sindromul de panică în Oraşul Luminilor (2009, 2012; roman distins cu Premiul revistei Observator cultural), Domnul K. eliberat (2010; volum nominalizat la Premiul Naţional de Proză al Ziarului de Iaşi), La masă cu Marx (2011), Dezordinea preventivă (2011), Cabaretul cuvintelor (2012), Negustorul de începuturi de roman (2013, 2014; volum distins cu Premiul „Augustin Frăţilă“ pentru cel mai bun roman, Premiul Naţional de Proză al Ziarului de Iaşi şi Premiul liceenilor pentru cea mai îndrăgită carte din 2013, în cadrul Festivalului Internaţional de Literatură şi Traducere, Iaşi).

„Într-o bună zi, domnul K. fu arestat“. Aşa începe romanul lui Kafka, Procesul. Aveam probabil 11 sau 12 ani cînd acest roman mi-a căzut în mînă. Era o epocă de deschidere în România, prin 1968, şi se traduceau multe cărţi bune din literatura străină. Îmi amintesc şi cum a ajuns acest roman în casa părinţilor mei de la Rădăuţi. Tatăl meu lucra la o fabrică de mobilă şi, într-o bună zi, sindicatul a lansat o operaţiune de genul „fiecare muncitor să cumpere zece cărţi prin comitetul de întreprindere“. Aşa s-a făcut că într-o bună zi l-am văzut pe tata venind acasă cu un pachet de cărţi. Ele au rămas ani de zile aşezate într-un raft, lîngă patul unde dormeam. Treptat am învăţat titlurile pe de rost. Se aflau, deci, printre ele Procesul scrisă de un anume Kafka, Armata de cavalerie scrisă de un anume Babel, Inimă vrăjită (în trei volume!) scrisă de un anume Romain Rolland, Domnul Gallet decedat scrisă de un anume Georges Simenon, Omul şi năluca scrisă de un anume Alexandru Rogoz, Cei trei muşchetari (în două volume!) scrisă de un anume Alexandre Dumas… Mai tîrziu mi-am dat seama de fapt că alături de patul meu aterizase o adevărată comoară.

Dintre toate aceste romane, doar Procesul m-a nedumerit. Timp de vreo doi ani tot am recitit primele pagini fără să fiu în stare să merg pînă la sfîrşit. Şi apoi, într-o zi, l-am citit în întregime. Este romanul care m-a marcat pe viaţă.

Spun toate aceste lucruri pentru că romanul meu Domnul K. eliberat este, în primul rînd, un omagiu adus lui Kafka. Această carte este însă legată şi de un anume moment din viaţa mea: plecarea din România, în 1987. În România nu avusesem niciodată de gînd să scriu un roman care să se raporteze direct la Kafka, scrisesem doar piese legate de lumea kafkiană în care trăisem. Ajuns la Paris, însă, am simţit un şoc: şocul libertăţii. Ieşeam parcă dintr-o închisoare şi nu ştiam ce să fac cu libertatea mea. M-am simţit, brusc, ca personajul lui Kafka, domnul K., dar trăind o traumă în sens invers, altfel spus, nu şocul arestării, ci şocul eliberării.

M-am apucat, deci, să scriu un roman, Domnul K. eliberat. O poveste simplă, de fapt. Personajul meu se vede într-o bună zi pus în libertate, iar libertatea i se pare un fel de expulzare anormală dintr-o lume cu care se obişnuise… Expulzat din închisoare, personajul meu devine nesigur, începe să aibă mii de îndoieli, rătăceşte în jurul închisorii etc.

Am scris cu pasiune la această carte, timp de vreo şase luni, în toată prima jumătate a anului 1988. În august 1988 am plecat însă din Paris ca să lucrez la BBC la Londra. Am luat romanul cu mine, dar nu l-am mai putut continua. De fapt, nu ştiam cum să-l termin. Apoi, în 1989, a venit revoluţia română… ceea ce mi s-a părut incredibil, pentru că această revoluţie „încheia“ romanul meu, atît ficţional, cît şi… fizic.

Domnul K. eliberat a rămas apoi în sertar timp de 20 de ani. Din cînd în cînd mă gîndeam la el, îmi propuneam să-l recitesc. N-am făcut-o niciodată. Scrierea unui roman este şi ea o poveste, iar acum povestea acestui roman al meu „s-a copt“, s-a rotunjit. Mi s-a părut că e momentul să-l eliberez, să-l public. Un roman care a aşteptat 20 de ani pentru că autorul a avut timp să aştepte este deja o poveste care merită să călătorească.

Autorul

1

Într-o bună dimineaţă Kosef J. fu eliberat. Mai întîi zăngăniră lanţurile de la cele două lacăte care ferecau liftul. Apoi se deschiseră uşile de la capătul coridorului. În sfîrşit, se auziră cîteva înjurături şi imediat scîrţîitul căruciorului pe care se aduceau tăvile cu micul dejun. Abia cînd cei doi bătrîni gardieni trecură pe lîngă celula lui Kosef J. fără să se oprească, acesta din urmă îşi dădu seama că se întîmpla ceva ciudat.

În primele momente Kosef J. rămase profund încurcat şi chiar cumva jignit. Era pentru prima dată cînd Franz Hoss şi adjunctul său, Fabius, treceau pe lîngă celula sa ca şi cum el, Kosef J., n-ar fi existat înăuntru. Obloanele de la ferestruicile pe unde se strecura mîncarea continuară să se ridice ca de obicei, toate celelalte zgomote familiare punctau, în ritmul lor obişnuit, ritualul precis al micului dejun. Bătrînul Franz Hoss nu contenea să urle şi să izbească în uşile de fier. Fabius, enervat la culme, ca întotdeauna, nu înceta să mormăie şi să se plîngă de puturoşenia deţinuţilor.

Apoi urmară vreo cinci minute de linişte. Nu se auziră decît nişte plescăituri înfundate şi cîte un horcăit de ins care se sufocă.

Kosef J. sări din pat şi se repezi la uşă. Se lipi cu tîmpla de metalul rece şi ascultă îndelung. Simţi că stomacul începe să-i pulseze răscolit parcă de un fel de greaţă. Realiză dintr-odată că toţi ceilalţi deţinuţi mîncau, toţi ceilalţi 49 de deţinuţi din celelalte 49 de celule mîncau şi el, al 50-lea, din cea de-a 50-a celulă, fusese, dintr-un motiv necunoscut, cu totul şi cu totul uitat. În momentul acela bătrînul Franz Hoss reapăru la capătul coridorului.

Nimeni nu putea confunda mersul tîrşîit al bătrînului gardian. Blacheurile sale zgîriau cimentul, iar talpa bocancilor dădea impresia unui şmirghel. Kosef J. auzi cum aceşti bocanci se apropiau de uşa celulei sale ca şi cum ar fi fost două animale ciudate, uşor infirme, dar încă ameninţătoare. „Doamne, îşi spuse brusc Kosef J., sper să nu fie ceva foarte rău.“ Şi, fără să-şi dea seama de ce, se retrase cîţiva paşi, se aşeză pe marginea patului şi încercă să-şi ţină cîteva secunde respiraţia.

Franz Hoss deschise uşa, se propti în pragul celulei, privi surîzător şi spuse:

— Bună dimineaţa, domnule Kosef J.

— Cum? făcu cel căruia îi fusese adresat salutul, ridicîndu-se maşinal în picioare.

Franz Hoss intră în celulă şi începu să examineze pereţii. Păşi preocupat jur-împrejur şi de cîteva ori clătină din cap nemulţumit. Îşi puse ambele palme pe zid şi aşteptă atent, ca şi cum ar fi vrut să măsoare umiditatea în acel loc. Apoi oftă şi se aşeză pe marginea patului.

— Se strică vremea, spuse trist bătrînul gardian. Da, da, mai adaugă el şi se scărpină în barbă.

Kosef J. crezu că visează. Înainte de toate nu-şi putea crede ochilor că bătrînul Franz era în stare să-şi arate şi o asemenea faţă: obosită, calmă în oboseala ei, tristă şi în acelaşi timp foarte caldă şi umană în tristeţea ei. Dincolo de asta, părea de necrezut că ranchiunosul gardian putea să vorbească pe un ton potolit şi chiar sfătos, un ton care te provoca de fapt să stai puţin la taclale.

— Ploile astea mă omoară, auzi Kosef J. ca prin vis. Altădată nu ploua aşa.

— Cum? se trezi Kosef J. spunînd din nou. Era al doilea „cum“ pe care îl emitea cu stupoare şi i se făcu puţin ruşine că nu reuşea să facă faţa dialogului.

— Nu, nu, răspunse imediat, uşor înviorat, bătrînul Franz. E clar că nu ploua aşa.

În mintea deţinutului se înfiripară cîteva bănuieli îngrozitoare, care ţîşniră una după alta cu viteza unor gloanţe. „Poate că vor să mă omoare, poate că au înnebunit, poate că a venit mama să mă vadă“, se auzi Kosef J. gîndind şi pentru o clipă fu aproape sigur că gîndise cu voce tare. Dar nu, nu gîndise cu voce tare, pentru că bătrînul Franz continua să stea liniştit pe marginea patului şi să-şi scarpine barba din cînd în cînd.

— E deja noiembrie şi urmează decembrie, medită Franz Hoss şi-l privi în ochi pe Kosef J., lung şi insistent, ca şi cum ar fi vrut să ghicească din priviri părerea celuilalt.

— Dar în septembrie n-a plouat, zise Kosef J. dintr-odată, uluit că se aude vorbind.

— Cum n-a plouat? întrebă uşor răstit gardianul.

— N-a plouat, insistă Kosef J.

— Cum n-a plouat? răcni gardianul cu un fel de amicalitate răstită.

— N-a plouat, insistă Kosef J., sigur pe sine. Ar fi vrut să adauge „pur şi simplu“, dar renunţă, părîndu-i-se că deja întinsese coarda prea tare. Totuşi, se simţi inundat de un val de bucurie. Îi smulsese bătrînului gardian nici mai mult şi nici mai puţin decît doi de „cum“, ceea ce însemna că avusese curajul să-l contrazică de două ori. „Acum, îşi spuse Kosef, n-are decît să mă lovească.“

Dar Franz Hoss nu lovi. Îşi coborî doar privirile în pămînt, lăsînd să i se vadă pe faţă o expresie de om şi mai obosit, şi mai îmbătrînit. Lui Kosef J. i se făcu, dintr-odată, milă de bătrînul gardian. Aproape că îi păru rău că insistase cu acel „n-a plouat“. Ce rost avea să tracaseze un om bătrîn şi poate bolnav?

De pe coridor răzbătură pînă la ei cîteva fraze confuze. Cineva mormăia ceva şi se tîra şchiopătînd de-a lungul şirului de uşi. „E Fabius“, tresări Kosef J. cu un gînd neplăcut blocat în creier.

— E Fabius, spuse şi bătrînul gardian, ca şi cum ar fi auzit gîndul din creierul deţinutului şi ar fi dorit să-l liniştească.

— Bună dimineaţa, domnule Kosef J., spuse Fabius cînd ajunse în dreptul uşii deschise, dată la perete.

Kosef J. înclină scurt din cap şi îşi pironi privirile undeva, în gol. În definitiv, un gardian îşi putea permite orice. Dacă cei doi bătrîni aveau chef să-l salute în felul acesta, nimeni nu-i putea opri s-o facă şi să-l salute cît de cît cordial. După cum, dacă cei doi gardieni ar fi avut chef să-l bată zdravăn şi după fiecare lovitură să-i spună „bună dimineaţa, domnule Kosef J.“, nimeni nu i-ar fi putut împiedica să-şi ducă la bun sfîrşit intenţia.

Dar adjunctul Fabius şi superiorul său, Franz Hoss, n-aveau nici un gînd rău în dimineaţa aceea. Fabius rămase sprijinit de cadrul uşii cu o expresie confuză pe faţă, ca şi cum s-ar fi jenat să intre, dorindu-şi în acelaşi timp foarte mult să o facă. Urmară cîteva secunde lungi de tăcere. Fabius scoase un pachet de ţigări, îl cîntări în palmă, apoi întinse pachetul spre Franz Hoss. Bătrînul gardian îşi extrase o ţigară, cu o profundă expresie de recunoştinţă pe faţă.

— Fumaţi, domnule Kosef J.?

Kosef J. auzi întrebarea şi avu impresia că e înşfăcat de un ciclon umed şi scufundat de cîteva ori cu capul în apă. Ceva confuz i se derula în faţa simţurilor, ceva extrem de neplăcut de fapt, ca un coşmar de care eşti conştient.

— E mai bine aşa, se auzi, de foarte departe, vocea lui Fabius.

Cei doi gardieni îşi aprinseră ţigările şi Kosef J. realiză că Fabius era pe cale să-şi pună pachetul înapoi în buzunar. Probabil că momentul de ameţeală fusese interpretat ca un refuz.

— Nu, nu, se precipită Kosef J., vreau şi eu.

— Fumatul e o nenorocire, comentă Fabius întinzînd mîna în care ţinea pachetul de ţigări. Mai ales pe timp umed, continuă Fabius.

— Aşa e, întări Franz Hoss.

— Nu? făcu Fabius întorcînd o faţă veselă către superiorul său.

— Ba da, ba da! îl încurajă Franz Hoss şi Kosef J. avu dintr-odată imaginea fantastică a celor doi gardieni zîmbindu-şi unul altuia, într-un acord profund, care-i făcea fericiţi.

— E bună, spuse atunci şi Kosef J. arătînd spre ţigară, mai mult pentru că se simţise dator să participe şi el la armonia acelui moment.

— Mai am, răspunse Fabius. Cînd mai vreţi, mai am.

Celula se umplu repede de fum. Ţigara îl ameţi şi mai mult pe Kosef J. Picioarele începură să-i tremure. Inima îi pompa din ce în ce mai repede cantităţi insuficiente de sînge în creier, provocînd un fel de zgomot sacadat, ca şi cum cineva ar fi tăiat ceapă într-o bucătărie. Kosef J. se întrebă, jenat, dacă bătăile inimii sale nu se auzeau puţin prea tare în încăpere. Ar fi vrut să se aşeze pe marginea patului, un minut măcar, dar nu ştia dacă şi cum să ceară permisiunea.

Franz Hoss chicoti. Fabius făcu doi paşi înainte, se opri în faţa lui Kosef J. şi-l bătu protector pe umăr. În secunda următoare toţi trei stăteau pe marginea patului şi fumau. Kosef J. se simţi atît de relaxat şi atît de protejat cum nu-şi mai amintea să se fi simţit vreodată. Ar fi vrut să moară ca să poată întîrzia, ca să poată opri, pentru totdeauna, acea senzaţie.

2

Primul lucru pe care Kosef J. îl văzu, cînd se trezi, fu uşa întredeschisă a celulei sale. Se ridică în capul oaselor şi privi mai atent. Obiectele din încăpere îşi pierduseră conturul, dar încercă totuşi să le identifice. O spaimă teribilă îşi făcu un fel de cuib în gîtlejul său cînd îşi dădu seama cît era de tîrziu. Lumina care răzbătea prin fereastra îngustă a celulei sale era una de ora prînzului. Kosef J. sări în picioare şi se repezi la peretele în care era săpată fereastra. Se agăţă cu mîinile de cele două gratii şi apoi, ajutîndu-se cu genunchii, reuşi să-şi înalţe bărbia dincolo de marginea de jos a ferestrei.

Deţinuţii lucrau în grădina de legume a penitenciarului.

Kosef J. se lăsă din nou jos şi îşi frecă palmele, abătut. În sfîrşit, creierul începu să lucreze. Dacă deţinuţii lucrau în grădina de legume a penitenciarului, asta însemna, da, asta însemna că era duminică. Pentru că numai duminica, în orele lor recreative, deţinuţii lucrau în grădina de legume a penitenciarului. Kosef J. realiză imediat întreaga anomalie a acelei dimineţi. Îşi aminti foarte precis cum nu primise micul dejun. Realiză dintr-odată că fusese exclus şi de la programul de lucru în grădină, o muncă pe care deţinuţii o iubeau foarte mult pentru că li se permitea să mănînce fasole verde şi mazăre.

„Nu e bine“, îşi spuse Kosef J. În celulă rămăsese un iz de ţigară ieftină care-i făcea rău. Toată gura sa era o rană, buzele îi ardeau, pe vîrful limbii simţea cîteva firicele de tutun acru. Totuşi, i se permisese să doarmă o duminică dimineaţă întreagă, ceea ce nu se mai întîmplase niciodată. Acest ultim gînd îl mai linişti cît de cît, la fel ca şi senzaţia că era profund odihnit. Niciodată nu se mai simţise atît de odihnit şi nici atît de lucid. Niciodată nu simţise o dorinţă mai mare de a lucra în grădina de legume.

Se apropie de uşa întredeschisă şi scrută porţiunea de coridor pe care o putea cuprinde cu privirea. O linişte profundă pusese stăpînire pe tot etajul. Kosef J. aşteptă cîteva minute, total nelămurit, în faţa uşii lăsate vraişte. N-avea nici cea mai mică idee despre ceea ce se cuvenea să facă sau despre ceea ce n-ar fi trebuit să facă. După o vreme se hotărî să întredeschidă şi mai tare uşa, ca să poată vedea o porţiune şi mai mare de coridor. Întinse o mînă şi împinse uşor, aproape sugrumat de emoţie şi nevenindu-i să creadă că uşa nu-i opune nici o rezistenţă. Privi, aşa cum îşi dorise, de-a lungul coridorului, fără să-l poată vedea însă în întregime. După încă un timp se decise să deschidă uşa de-a binelea şi să încerce să vadă tot coridorul.

Coridorul era pustiu. La capătul lui, uşa care dădea spre lift era, ea însăşi, întredeschisă. Kosef J. se gîndi că, în definitiv, dacă lucrurile stăteau cum stăteau, îşi putea permite şi o scurtă plimbare pe coridor. Alunecă încet pe lîngă pereţi, privind în celelalte celule. Nicăieri, nimeni. Ajunse pînă la capătul coridorului, acolo unde se afla liftul. Se opri, se răzgîndi, se întoarse. Se regăsi în celula sa, mai intrigat ca oricînd. Se agăţă din nou de gratiile ferestrei şi privi afară.

Deţinuţii lucrau în continuare, cu vioiciune, în grădina de legume a penitenciarului. Ziua era însorită şi unii se dezbrăcaseră pînă la brîu.

Kosef J. fu de-a dreptul cuprins de invidie şi chiar de un fel de ciudă. Stomacul său dădea mari semne de nelinişte. Un mic dejun sărit în felul acela era aproape o catastrofă. Foamea îl rodea nu atît în stomac cît în creier, declanşîndu-i întrebări vehemente şi o senzaţie de nemulţumire totală. O tristeţe adîncă îl cuprinse pe Kosef J., mai ales din cauza faptului că nimeni nu-i spunea ce să facă. Era clar că se întîmpla ceva nou, ceva legat de el şi de soarta lui, dar ce anume nu putea preciza.

— Domnule Hoss! strigă într-un tîrziu Kosef J. din uşa celulei sale, sperînd că bătrînul gardian putea să-l audă de undeva, din turnul liftului, de exemplu.

Nimeni nu-i răspunse şi atunci Kosef duse palmele la gură şi strigă din nou, ca printr-un cornet:

— Domnule gardian! Domnule gardian, sînt eu, Kosef J.!

Ar fi vrut să continue: domnule gardian, ce naiba, sînt eu, mă cunoaşteţi doar.

— Domnule Hoss, pot să cobor în grădina de legume? întrebă încă o dată Kosef J., încîntat că-i venise în cap să ceară această permisiune.

Nimeni nu-i răspunse nici de data aceasta. Dar Kosef J. se simţea mult mai sigur pe sine. Faptul că întrebase îi dădea o anumită convingere că n-a greşit cu nimic. Practic, nu avea nici o interdicţie formală de a coborî duminica în grădina de legume. Trecuseră ceva ani buni de cînd executa în fiecare duminică ieşirea la grădinărit şi întotdeauna se dovedise un ins conştiincios şi disciplinat.

Sigur pe sine, se îndreptă spre holul liftului. Nu se întîmplase încă niciodată să folosească liftul de unul singur. Cercetă din priviri cele şase-şapte butoane indicînd etajele. Apăsă pe butonul cu săgeata îndreptată în sus şi liftul veni. Intră în cuşca liftului care-i aminti de propria sa celulă, trase grilajul de protecţie şi apăsă pe butonul cu cifra zero. Liftul se puse în mişcare. Lui Kosef J. îi veni să vomite. Îşi strînse stomacul cu pumnii şi se chirci într-un colţ al liftului. I se părea îngrozitor să vomite în lift şi încercă să-şi reprime reacţia. Îşi ţinu răsuflarea şi strînse tare din fălci. Liftul se opri, dar Kosef J. nu îndrăzni să se ridice. Stomacul i se îngreunase dintr-odată. Ceva îl împungea din interior, îl invada cu un lichid vîscos, otrăvitor. Kosef J. închise ochii, strînse şi mai tare din dinţi, se chirci şi mai puternic. Tremura tot şi muşchii îi deveniseră lemnoşi.

Uşa liftului se deschise şi capul adjunctului Fabius apăru înăuntru.

— Vreţi să vomitaţi? îl întrebă Fabius cu aerul cel mai liniştit din lume, de parcă acesta ar fi fost rostul acelui lift, de a transporta la parter oameni care doreau să vomite.

— Da, gemu Kosef J.

— Veniţi la closet, spuse Fabius şi-l ajută pe Kosef J. să se ridice.

Cei doi se tîrîră de-a lungul unui coridor, fiecare agăţat de celălalt. Fabius, şchiopătînd şi gîfîind de efort, Kosef J., înnebunit de durere şi gata să explodeze. Era pentru prima oară cînd Kosef J. trecea pe coridorul acela, dar intui imediat că Fabius îl ducea spre closetul gardienilor. Un fel de mîndrie ciudată îl cuprinse, care i se răspîndi în corp peste frisoanele puternice de durere şi peste senzaţia de greaţă.

Fabius îl ajută să vomite ţinîndu-l tot timpul de ceafă. Kosef J. avea impresia că îşi scuipă afară, rînd pe rînd, toate măruntaiele. Sudoarea îi curgea pe gît şi pe faţă, lacrimile care ţîşniseră din cauza efortului se amestecau cu sudoarea. Fabius încerca să-l liniştească oarecum spunîndu-i mereu:

— Încă puţin, domnule Kosef, încă puţin.

Dar Kosef J. izbucnea din nou, iar şi iar, horcăind şi auzindu-se în timp ce horcăia şi avînd impresia că va vomita aşa pînă la sfîrşitul vieţii. Acela fu momentul în care Fabius, ţinîndu-l de umeri şi de ceafă, îl anunţă pe Kosef J. că, începînd din dimineaţa aceea, era liber.

3

Kosef J. declară că se simte mult mai bine şi-l rugă pe Fabius să-i permită să rămînă puţin singur. Fabius îşi scoase batista, îl şterse pe faţă şi pe gură, îl forţă delicat să păstreze batista şi-i spuse:

— Da, sigur.

Rămas singur, Kosef J. începu să se liniştească treptat. În closetul gardienilor era curat, faianţa aproape că îi reflecta imaginea. Mirosea a dezinfectant de bună calitate şi Kosef J. trase cu plăcere aer în piept. Încercă apoi, minute în şir, să-şi amintească exact propoziţia lui Fabius. Nu era sigur cum anume fusese formularea lui Fabius, ce cuvinte anume folosise. Încercă să-şi amintească, răscolind prin memoria auzului. Îi răsună în creier ceva de genul: „Curaj, domnule Kosef, de azi-dimineaţă aţi fost pus în libertate“. Dar nu, era prea lung, altfel se exprimase Fabius. „Încet, încet. D-acu sînteţi liber.“ Nici aşa. Fabius folosise un termen oficial, ceva de genul: „Perioada dumneavoastră de detenţie s-a terminat azi-dimineaţă“. Şi totuşi nu. Ceea ce-i spusese Fabius avea caracterul unei informaţii spuse pe un ton îngrijorat. „Aveţi grijă, domnule, de azi sînteţi liber ca pasărea cerului.“ Nu.

Kosef J. ar fi vrut să simtă ceva deosebit, să fie înnebunit de bucurie sau emoţionat pînă la lacrimi. Dar nu trăia nici pe departe aşa ceva. Vestea fusese transmisă, creierul său o înregistrase şi atîta tot. Singurul lucru pe care îl simţea era durerea de stomac şi o foame chinuitoare. Sigur, ceea ce-i spusese Fabius era o explicaţie pentru toate ciudăţeniile dimineţii. I se permiseseră aşadar încă trei ore de somn pentru că el, Kosef J., avusese dreptul la ele. În calitatea lui de om liber. Şi totuşi nu i se spusese de la bun început că era un om liber. El dormise, e drept, primul său somn de om liber, dar fără să ştie că în tot acel timp fusese liber. Erau destul de ciudaţi cei doi bătrîni gardieni, se purtaseră frumos, e drept, dar ciudat. Poate că nu era de datoria lor să-l anunţe pe el, Kosef J., că este liber şi atunci iar se explică totul. Dar dacă nu era de datoria lor să-l anunţe că este liber, cine ar fi trebuit să o facă? Kosef J. renunţă să se mai gîndească la toate acestea şi încercă să se bucure. Încercă să se bucure cu un fel de îndîrjire, concentrîndu-şi toată voinţa.

— E cea mai frumoasă zi din viaţa mea, îşi şopti Kosef J., din dorinţa de a se emoţiona puţin.

Aşteptă cîteva clipe efectul acestei propoziţii şi apoi, nemulţumit, repetă, mult mai tare:

— E cea mai frumoasă zi din viaţa mea!

— Aţi spus ceva? se auzi vocea lui Fabius şi Kosef J. trebui să se opună din toate puterile ca să nu-l lase pe gardian să deschidă uşa.

— Aveţi nevoie de ceva? mai întrebă o dată Fabius, după ce se convinse că nu mai avea rost să tragă de uşă.

— Nu, nimic, răspunse Kosef J. cu o voce tandră dinăuntrul closetului.

Acum, în afară de foame, nu-l mai chinuia nimic. Se privi în faianţa pereţilor şi surîse. Faianţa era albă şi pielea sa căpăta şi ea o culoare sidefie. Descoperi alături, fixat în perete, încadrat într-un fel de chenar de marmură, un inel pe care fusese pus un sul de hîrtie igienică. Simţi instinctiv dorinţa de a derula cît mai multă hîrtie şi de a ascunde cîteva fîşii, pentru mai tîrziu. Îşi cenzură însă, cu superioritate, această pornire. Îşi trase pantalonii, trase de lanţul auriu al cazanului cu apă şi ieşi.

Fabius dispăruse. Kosef J. nu se mai simţea de loc stingherit. Se spălă îndelung pe mîini şi pe faţă la o chiuvetă aflată pe hol, sub una din ferestre. După ce savură răcoarea apei pe faţă, Kosef J. privi pe fereastră.

Fereastra dădea spre una din laturile închisorii pe care Kosef J. nu o mai văzuse pînă atunci. Îşi dădu seama că avea în faţă corpul administrativ, cu birourile, magaziile şi dormitoarele gardienilor. O alee acoperită cu pietricele mărunte ducea spre una dintre porţile secundare ale penitenciarului. Aleea era mărginită de cîţiva plopi bătrîni care-i plăcură nespus lui Kosef J. Poarta de la capătul aleii era mai puţin impozantă decît cealaltă, decît intrarea numărul unu, pe care o cunoştea de atîta timp. Două lampioane aşezate de o parte şi de alta îi dădeau însă acestei mici porţi un aer discret, intim, îmbietor.

Gîndul că, în sfîrşit, era liber, îi încolţi din nou în minte. O nemaipomenită dorinţă de a alerga spre poarta aceea străjuită de felinare se trezi în toată fiinţa lui. Dumnezeule, ce mai putea să însemne şi asta, libertatea? Oare libertatea însemna că avea voie să se plimbe şi pe aleea cu plopi? Oare avea voie să revină la fereastră şi după căderea nopţii, ca să vadă cum luminează felinarele?

Kosef J. îşi muşcă buzele de neputinţă. Practic nu ştia încă nimic din ceea ce urma să fie viaţa lui acum. Cineva ar fi trebuit, cu siguranţă, să-i spună cîteva lucruri, dar acel cineva nu se arătase încă. Cei doi gardieni păreau, şi ei, destul de stînjeniţi. Poate că era de datoria lui să pună cîteva întrebări, să ceară informaţii precise. În definitiv el era cel eliberat. I-ar fi venit greu să creadă că bătrînul Franz Hoss nu mai eliberase, niciodată, pe nimeni. „Sînt un prost“, îşi spuse Kosef J. şi porni hotărît spre grădina de legume.

Îi văzu de departe pe cei doi gardieni, tolăniţi pe o bancă, bucurîndu-se de cîteva raze de soare care reuşiseră, printr-o minune, să spargă plafonul de nori. Cei doi mîncau seminţe iar Franz Hoss îşi ţinea ochii închişi.

Deţinuţii se agitau veseli în jurul straturilor cu varză şi roşii. Cînd îl văzură pe Kosef J. încetară lucrul iar unii dintre ei începură să şuşotească cu o expresie mirată pe feţe, deşi plină de respect. Kosef J. se simţi, pentru moment, vinovat că toată dimineaţa dormise în loc să iasă la lucru împreună cu ceilalţi, ca de obicei. Trecu însă repede peste această senzaţie de vinovăţie zicîndu-şi că, în definitiv, el era acum un om liber şi avea cu totul alte responsabilităţi. În timp ce se îndrepta spre banca unde moţăiau cei doi gardieni, Kosef J. îşi propuse, nici mai mult, nici mai puţin decît să le ceară să fie condus cît mai repede cu putinţă la poartă numărul unu a închisorii.

— Cum merge? îl întrebă Franz Hoss deschizînd ochii înainte ca el, Kosef J., să fi ajuns destul de aproape pentru a începe discuţia.

Fabius se ridică, nu se ştie de ce, în picioare. Lui Kosef J. i se opri respiraţia şi toate intenţiile sale de a pune cîteva întrebări se evaporară brusc. Deţinuţii îşi reluară lucrul.

— Bine, spuse Kosef J., pentru că bătrînul gardian aştepta, se vedea clar, un răspuns.

— Vreţi să staţi puţin cu noi? întrebă Fabius iar Kosef J. spuse „da“.

— E de mirare că mai iese soarele, bombăni Franz Hoss.

Fabius îi întinse lui Kosef J. un pumn de seminţe.

— Poftim, serviţi.

Kosef J. nu refuză. Îi era îngrozitor de foame şi ar fi mîncat orice. S-ar fi repezit şi în grădină, să culeagă cîteva boabe de mazăre, dar, nu-şi dădea seama de ce, îi era ruşine.

— Uite la puturoşii ăştia, bombăni din nou bătrînul gardian, n-au făcut nimic de dimineaţă. Şi-au umplut burţile, asta au făcut. Şi-au umplut burdihanul. Atîta tot.

Kosef J. se înroşi brusc şi rămase cu degetele în aer. Reuşi să scuipe cîteva coji şi, cu gura deschisă, aşteptă ca aerul să-i intre în plămîni împins de undeva, de dinafară. Oare Franz Hoss învăluise, sub cele spuse, un reproş?

— Păcat că e duminică, spuse Fabius privindu-l lung pe Kosef J., dar acesta din urmă nu înţelese, nici din această propoziţie, mai nimic.

Tăcură o vreme toţi trei. Spărtura din nori începu să se închidă, spre marele regret al lui Franz Hoss. Cînd ultima rază de soare fu pur şi simplu retezată de avalanşa de nori, bătrînul gardian sări brusc în picioare şi dădu un ordin. Deţinuţii se încolonară imediat. Era ora mesei şi fiecare aştepta întoarcerea la penitenciar.

— Asta e, spuse Fabius către Kosef J., încheind o discuţie care oricum nu avusese loc.

Coloana de deţinuţi se puse în mişcare. Franz Hoss urla într-una, dînd tot felul de comenzi şi ocărîndu-i ba pe unii, ba pe alţii. Fabius îşi scutură cojile de seminţe din barbă şi porni după Franz Hoss.

Kosef J. se simţi, dintr-odată, nespus de singur. O singurătate grea, apăsătoare, învăluită într-o tristeţe aproape insuportabilă. Niciodată nu se mai simţise atît de abandonat şi niciodată fiinţa sa nu trăise o stare de confuzie mai mare. Din toate impulsurile contradictorii care îl încercau, Kosef J. îl alese pe cel mai natural şi mai organic. Hotărî să intre în celula sa şi să aştepte masa de prînz.

Porni aproape în fugă ca să ajungă din urmă coloana.